Fridolins lustgård

Av Erik Axel Karlfeldt

___________________________

Min sångmö är icke av Pinden

Min sångmö är icke av Pinden,

hon är av Pungmakarbo.

Där vandrar hon, kvällsröd om kinden,

när dalarna skumma till ro.

Vi kryddas poeter med lager?

Har icke all Dalarnes vår

en kvist i sin svalare dager

till krans för en sångares hår?

En vinghäst av grekiska formen

är ädel och stolt, vill jag tro.

Men hellre jag rider i stormen

ett hingstföl av fjällbygdens sto.

Av järn är den blänkade sporren,

och vägen har kråkris och barr,

och lyran slår klunken som orren

och skorrar sin glöd som en knarr.

Till gudarnes gårdar, de sällas,

slår diktens sjufärgade bro

sitt fäste bland myrtnar i Hellas,

bland rönnar i Pungmakarbo.

Lustgården

Den drar förbi, den flyktande armén,

med flöjters klagospel och lama trummor.

Var det med dem jag gick i solens sken,

bland dessa unga åldringar och gummor?

Jag hör en sång som en begravningsmässa,

att tron är död och kärleken förbrunnen;

fältprästen går med sänkt och skallig hjässa

och utan evangelium i munnen:

”Vår tjänst i diktens land var tretti år.

Nu kräver livets allvar: tänk på maten!

Nu bleknar undrens värld, men öppen står,

väl oss, den borgliga, stora Staten.”

Landstormens sista uppbåd kallas re’n

av arga hornrop från de dystra riken,

och jag hör dit och borde längese’n

sett gränsens moln, men jag är undanviken.

Jag har en sal, mot aftonen belägen,

en lustgård och en borg i ungdomslandet.

Dit vek jag, led på flykten, in från vägen,

där vill jag hålla stånd så sent jag kan det.

Hav tack att ej du slog mig vanför, liv,

att jag är stridbart stark, fast såren ömma,

att jag är djärv och het och nog naiv

att hänryckt sjunga och att ljuvligt drömma!

Häran, kumpan, du dröjare, som går

med lätta steg som jag i eftertroppen

och gnolar visor om den sälla vår,

fast alla flaggor blåsa höst i toppen.

Kom in och sitt på lönnlövsmyckat säte

och sjung i tvekamp med din broder Håkan.

I vägens vindar strävnade vårt läte,

men vårens sång är skön från själva kråkan.

Och strövar över middagsheta land

en mö hitåt, där lundens fläkta svalkar,

vi le måhända över häckens rand -

vi voro fordom tämligt stora skalkar.

De tysta sångerna

Det var som den tidiga, svala vår,

då än all jord är stum

fast mänskorna ana att rymden står

av sångers andedräkt ljum.

Då var som en vårsvan den stolta sol

som sjunger där han far,

och månen en drömmande gök som gol

i fjärran för stjärnornas par.

Vi möttes, jag såg dig, din barm, som steg

likt en visa i jamb efter jamb.

Din mun under rosende insegel teg,

men din blick var en hög dityramb.

Jag vet att ditt väsen sjöng med i det hav

som svallar jorden rundt -

i jungfruars blod och i kvistarnas sav

och i allt som är ungt och sundt.

Jag vet att vi sutto vid samma bord

vid drömmarnas hemliga fest,

där allt som vi kände vardt sagt utan ord,

och så vardt det vackrast och bäst.

Jag kunde ha räckt dig en ros som kvad

min längtan, hur rik den var,

och hört från violen bland ekarnas blad

ditt skygga och trogna svar.

Vi möttes, vi skildes, vi möttes igen

till de tigande sångernas fest,

vi skildes för alltid och visste ej än

att vi fått hvad all världen har bäst.

Det var i de tidiga ungdomsår,

då själarna dikta den sång,

som livet skall sjunga men aldrig förmår

att ge röst, som den anats en gång.

I Juda städer

Hur präktigt leva vi i Juda städer!

Vi gå med tänkespråk på våra kläder

och långa, sköna börsar i vår hand.

Vi hava rivit våra fäders hyddor

och byggt oss cederhus, och Sabas kryddor

och Cyperns druvor mogna för vår tand.

Vår levnads alla timmar flyga lama

som feta duvor, makliga och tama,

med fridens kutter fyllande vårt land.

Hur har min ande längtat innerligen

till starka vingars rymd, till örnestigen

från detta lyckliga Jerusalmen!

Här går oss allt så kräsligt väl i händer;

i Kedars byar hungra mina fränder,

och öknens vindar kalla mig: kom hem!

Här hotar dom; låg jag en stormnatt vaken,

förnam jag suset av den stora draken,

som sprutar hämndens eld och svavelslem.

Jag vill stå upp och gjorda mina länder

och utspy vinet mellan mina tänder,

till floden trängtande som törstig hjort;

och jag vill vika bort i aftontöcken

till leoparders berg, till lejonöknen,

där livet väntar farligt, armt och stort.

Stå hastigt upp, var som en hind, min kära!

Ett nytt och väldigt rike är oss nära,

en sällsam stjärna brinner vid dess port.

Vi skynda oss bort på ångestheta sulor,

vi söka skydd i skrevor och i kulor,

vi fly, tills ingen våra tillhåll vet.

Det står en döpare vid fjärran källa

med hotfull blick och hår som dunkla välla,

en stor och sträng och straffande profet.

Vildhonung doftar ur de sträva orden,

och torra grenar resa sig från jorden

utur ditt botdop, kärva ensamhet!

Höstens vår

Nu är den stolta vår utsprungen,

den vår de svaga kalla höst.

Nu blommar heden röd av ljungen

och hvitt av liljor älvens bröst.

Nu är den sista visan sjungen

av sommarens kvinnligt veka röst;

nu stiger uppför bergens trappa

trumpetarn storm i dunkel kappa.

Nu äro alla drömbarn döda

som födts ur vårens sköra lek -

likt buskens rosentyll, den röda,

som första skumma natt gör blek.

Men alla starka känslor glöda

som snårens nypon, kullens ek

och hviska varmt i frost och nordan

om gyllne mognad och fullbordan.

Min sång flög drucken kring det bästa

av färg och doft i ängars ljus,

och det var ljuvligt nog att gästa

de många hjärtans honungshus;

nu vill jag, mätt på sötman, fästa

min boning långt från lust och rus

och hvila under fasta bjälkar,

ej under lösa blomsterstjälkar.

Väl mig, då lekens minnen tvina,

att du var allvar och står kvar,

att ingen sol behövs att skina

vår kärlek varm i svala dar!

Hör, himlens hårda väder hvina

sin högtidshymn för trogna par.

Vi le, när jorden reds och darrar;

vår lyckas hus har goda sparrar.

Göjevisa

Nordan är min kärleksvind

och Göja min älskogsmö.

Aldrig står solen så röd vid sin grind

som stigen från bolster av snön.

Aldrig är flickan så skön för din blick

som sedd genom yrvädrets flor.

”Dansa och sjung, agrimonia drick”,

så säger oss Göja, min bror.

Solen, som går i den kyliga Fisk,

nu drager sig tidigt till ro.

Så ock hvar yngling, fullkommen och frisk,

nu önskar hos kärestan bo.

Sunnan går kvalmig i skogar av lind

och andas förgiftande dunst;

nordan, kom nordan, vår bilägersvind,

som blåser oss hälsa och gunst!

Långvägs jag kommer av nordanvindens bygd

och söker min älskades lund.

Ser du mitt lopp under granarnas skugd,

kom möt mig i Veneris stund!

Godt är att handla med kvinnfolk, jag lärt,

i Göjas trovärdiga natt.

Hör, över drivan, som dagsmejan tärt,

går tassande mjukt Peter Katt.

Nu må man gilja och bygga sig bo,

ty gamman är god som en päls;

aldrig slår rötan i huset sin klo,

om timret i Göjetid fälls.

Fastlagen kommer; om jorden i tö

täcks röja sin fruktsamma famn,

strör jag på änglarnes tisdag mitt frö

i ditt och de heligas namn.

Den drömmande systern

Vinden spelar på sin sträng

smäktande bukolika.

Vill du gå på grönan äng,

jungfru Melancholia?

Dagen slocknar högt mot norr,

stigens gren är dagglöst torr,

sakta surra broms och ollonborr.

Där du nyss i solen gick

bland de andra tärnorna,

låg en fjärrglans i din blick

som i sommarstjärnorna;

och jag tänkte: dagens flod

väller stark och het som blod,

men den värmer ej min jungfrus mod.

Stämdes gigor, yr och röd

strax kom ung Sanguinica,

och med kind i häftig glöd

upp sprang stolt Cholerica.

Fru Flegmatica kom ock,

trög och tungögd, hvit och tjock.

Du gled ensam bort ut dansens flock.

Går du under månens ny,

syster Melancholica,

leker skimret på din hy

som på blek majolika.

Till ett kärl för drömmars vin

är du formad, svag och fin;

du är skymningsvind och mandolin.

Mikrokosmos

Motiv ur bondepraktikan

Jag är av jorden, jag är sval och tung,

trögvulen, gammalstämd fast ganska ung.

Det står ett gulnat höstträd i min själ,

dess alla grenar susa som farväl.

Jag är av vatten, jag är kall och våt,

min stela flegma är som frusen gråt.

Min vinterglädje bullrar stark men bråd,

vid fulla bord med vin och villebråd.

Jag är av luften, jag är ljus och blid,

jag går som i beständig lådningstid.

Hvad långa år försummat och försönt

står upp vid vädrens lekar friskt och grönt.

Jag är av elden, jag är torr och het

av sommarsol som ingen nedgång vet.

Väl må jag undra att hon ej förbränt

mig själv med alla mina element.

Fridolins dårskap

Knappt leker mört, knappt hoppar lax,

knappt blåses vintern ut,

då står du röd som fordomdags

och glimögd vid din knut.

Vid idealens spruckenhet

och känslans skämda vin,

hvar får din själ dess druckenhet,

du gamle Fridolin?

Hvad bryr det dig att vivor le,

att nävans kind är täck?

Har du ännu en krans att ge,

du många kvinnors gäck?

Hvad suckan blandas av ditt bröst

med djupa skogars hvin?

Finnes än, till svar, en mänsklig röst,

som suckar: Fridolin?

Du går med knäsid gångjärnsrock

och hög och fejad hatt,

du dragen balsam i din lock

och bär en skön kravatt.

Ack, på de unga narrars stig,

där vällukt svävar fin,

att jag ännu skall möta dig,

du gamle Fridolin!

Gå hem och gnid det fåralår,

som hänger på din vägg,

och sjung om våra tomma år

och sälla dryckers drägg.

Gjut dubbelt öl på flisorna

av sargad violin,

och gjut o aftonvisorna

ditt svårmod, Fridolin!

I kungalunden

Hell dig gamla konungalund

med lind och ek bland fur!

Sjunger du än en lustig stund

om adelig amour?

Skeppet kom, en prunkande jakt

med sång och vin ombord.

Mörka män från främmande trakt

beträdde lundens jord.

Bruna män med strida skägga

och brytande tyskt och danskt

gingo under blommande hägg

och doftade vinet spanskt.

Hvem är hon med smalaste vrist

i purpurfållad kjol?

Mörkt är Vendens land, som mist

sin unga furstesol.

Spela, lund, din vackraste sång

kring hennes uppgångsstig.

Hon skall gå sin ungdom lång

och lysa vår för dig.

Skygg hon går bland vendelört

och sommarhyll framåt.

Bärgen, svenner, kjortelens skört,

ty snårens blom är våt.

Upp och ner på gångarnas mull

går kungalundens vakt,

bålda män med blomstrande hull,

som blåsa horn med makt.

Med dånande pomp och fruktansvärd

de framgå som till krig,

men sänka ödmjukt sina svärd,

du kungabarn, för dig.

Åldrig varulv kryper fram

till mörka grottans gap,

plirar, likt det mildaste lamm,

ur natt och fångenskap.

Kungen går, fast gammal och tung,

med fröjd från slottet ner.

Munter blir den strängaste kung,

då sådan mö han ser.

Prinsen går, en skimrande prins,

i fadrens höga spår.

Landen stå med bugande lins

och hviska där han går.

Vid karparnas damm med vattendill

och vass bland ek och fur

svärjer han prinsessan till

sin kongliga amur.

Hundra år och hundra år

och hundrade år därtill!

Kungalund fast tiden går,

du ståndar stolt och still.

Sjunger du än om ung amour,

så sjung i dag för mig,

där jag går bland lind och fur

på kunglig kärleksstig.

En farande man, en käck plebej

i förstars fjät är jag

lämnar glad min levnads galej

åt vind och böljeslag,

landar och gläds åt lundars språk

och gamla ömma ord,

seglar igen mot okänd båk

med sång och vin ombord.

Spela lund! Nu gångar en båt

mot strand bland stim av mört.

Stig, min sol från tilja våt

bland hyll och vendelört.

Lyft som i dans din smala fot

och sommartunna plagg:

stigen är trång med linderot,

med tagg och fläderdagg.

Mötas vi vid näckens brunn

i kungalundens midt,

kysser du min skäggiga mun,

är hela riket ditt.

Glömd är lundens konungaätt

och draken sover godt.

Ensam här, med okränkt rätt

jag varulv är och drott.

Du är adelig och ung,

kan väl en krona få;

jag är alla narrars kung,

som skämtar med dig så.

Nya skott

Herr Ollondal, träd ut ifrån ditt slott!

Din jord är grön och hennes tak är blått.

På alla renar blommar hästhovsörten,

gökskällans ludna klocka ljudlöst går,

den späda sälgen vaknar och förstår

sin nakenhet och gör sig gyllne skörten.

Gå ut och njut av markens bleka vår!

Herr Ollondal, träd ut ifrån ditt slott!

De gamla lindar skjuta nya skott

och susa över parkens färska nässlor:

Än, gode herre, leva du och vi!

I snåren prassla hasselmöss och vässlor

och kvällens vind är full av svaneskri.

Herr Ollondal, nu ståndar våren full,

nu tända vivor hvarje äng i gull.

Säg, minns du än små vägarna kring torpen,

där, unga hjorten lik, du strövat vig?

Minns du allt kvinnofladdret på din stig,

då blondt och svart, som lärkan och som korpen,

med vårligt vingflax kretsade kring dig?

Herr Ollondal, du dröjer i ditt slott.

Din stol är mjuk, ditt gamla vin är godt:

ocj vaknar du, när vårens härtåg drager

med ystert rop en natt ditt hur förbi,

så är det blott din arga höstpodager,

som säger till att än den sitter i.

Då skymtar det, o herre, vid din knut.

Det dröms i natten, som det drömts förut,

och käck och senfull ung din son beträder

de samma vårens vägar själv du gått,

och när du murknar i ditt skumma slott

som linden, blött och nött av tusen väder,

är han den gamla stammens friska skott.

Visa i enskogen

När enen börjat ryka,

är abborleken slut;

jag skär mig spö och klyka

och kastar kroken ut.

Och spöet utav eneträ

det rycker i min hand,

ty kärlek suger folk och fä,

i vatten som på land.

Nu stå de första axen

och skälva på sin fot,

nu leker vikens braxen

och fyller när och not.

När skogens enar stå i rök,

tar häggen floret på,

då hvisslar svala, ropar gök

att jag må linet så.

När häggen står i blomma,

är flickors längtanstid;

de argaste bli fromma,

den stramaste är blid.

Och tänk att på det hela år

den enda tid det är

då kvinnokönet röjer spår

av ömmaste begär!

Så vill jag mig förnöja

den korta tid jag kan.

Kom, var min braxenmöja,

jag är en braxenman.

Vi leka under sunnanblåst

i sommarljusets sjö,

till häggen ståndar röd av frost

och enen hvit av snö.

Då darra himlens stjärnor

i kvällens nordanhvin,

då spinna nejdens tärnor

sitt egen brudelin.

Nu öppnar nattglim sin krona

Nu öppnar nattglim sin krona

i åkrarnas yviga korn,

och älgtjuren söker den hona

han vann med sitt stridbara horn,

nu teckna slåtterblomma

och glimtande ögontröst

den skymningsväg jag vill komma

som förr till min älskades bröst.

Högt ropar knarren, min sträva,

men eldiga näktergal,

och månjungfrun tömmer sin stäva

i purpurn från dagens pokal.

Jag stiger mot vreten, som rundar

behagligt sin slumrande barm.

Då kommer ur dalar och lundar

min älskade lidelse varm.

På hösläden lägret jag reder

av jungfru Marie halm.

Där vill jag hos dig sjunka neder

i hässjornas ångande kvalm -

en jordson, stark och härdig

fast ljuvligt berusad och matt,

din rika kärlek värdig,

mörkögda augustinatt.

Längtan heter min arvedel

Längtan heter min arvedel,

slottet i saknadens dalar.

Sakta ett underligt strängaspel

tonar igenom dess salar.

Säg, hvadan kväller du, klagande ström,

djupt ur de skumma gemaken,

du som mig sjunger om dagen i dröm,

sjunger om natten mig vaken?

Hvem är den själ som i suck och i ton

andas från hemliga strängar,

ljuvligt som doften från humlornas bon

flyter på gulnande ängar?

Somrarna blekna och solar gå ner,

timmarna varda mig tunga,

rosorna dofta i vissna kvarter,

minnena hviska och sjunga.

Klinga, du klagande strängaspel,

sällskap i drömmarnas salar!

Längtan heter min arvedel,

slottet i saknadens dalar.

Dina ögon äro eldar

Dina ögon äro eldar och min själ är beck och kåda.

Vänd dig från mig, förr’n jag tändes som en mila innantill!

En fiol jag är med världens alla visor i sin låda,

du kan bringa den att spela, hur du vill och hvad du vill.

Vänd dig från mig, vänd dig till mig! Jag vill brinna, jag vill svalna.

Jag är lust och jag är längtan, gränsbo mellan höst och vår.

Spända äro alla strängar, låt dem sjunga, rusigt galna.

i en sista dråplig högsång alla mina kärleksår.

Vänd dig till mig, vänd dig från mig! Som en höstkväll låt oss brinna;

stormens glädje genomströmmar vårt banér av blod och gull -

till det lugnar sig och jag ser i skymningen dina steg försvinna,

du, den sista som mig följde för min heta ungdoms skull.

På värdshuset Kopparflöjeln

Vindragarn som en vallmo står

i svarta källargluggen,

och gult som mogna bjuggen

i fönstret skymtar flickans hår.

Och än har söderns Bacchus must

för nordens raska sällar;

och än har livet ungdomslust

och året ljumma kvällar.

Hvar dunkel timme flyger rapp

och luftig som en läderlapp

igenom nejden, vingårdsglad

med alla sina dungars blad

och rönn på bergets hällar,

och sunnan blandar sin musik

i sången, stark och Bellmanslik:

Aftonstjärnan på fästet prunkar.

Upp, I bröder vid fat och bunkar!

Låt oss leva som glada munkar,

tappa vår tunna,

klappa vår nunna -

vin och kärlek i djupa klunkar.

Det står en flöjel på vårt hus

och gnyr mot nattens väder.

När stjärtens högsta fjäder

berörs av morgonrodnans ljus,

då vänder han sin kam åt nord

men stjärten spotskt mot söder

och kraxar sträva lystringsord

för salens duvna bröder.

Gal ut i stormen, koppartupp!

I Bacchi män, stån upp, stån upp

ur eder sista yras rus

och slån i skärvor edra krus

mor dag som frosthårdt glöder.

Här lyktar lek och sommartid

och klar och sträng tar hösten vid.

Om en tillbörlig vrede

Lägg tung och fast din hand i bordet

och som ett lejon kungligt ryt,

och säg det rätta, vissa ordet

manhaftigt utan flärd och skryt.

Skön är en man, då han är vred,

men blöt och mjäkig är han led,

och kält och gnäll är kvinnfolkssed.

I denna värld av släta knoddar

som le och buga för en slant,

du späcke dina ord med broddar

och tale hälsosamt och sant.

I denna värld, så fräck och dum,

må mycken vrede hava rum,

och det är skam att vara ljum.

En man är än ett nordanväder

som blåser upp till hårdhändt strid,

och än en västanvind som träder

bland mänskorna oändligt blid.

Så följa andra män hans spår,

och barn och kvinnor, där han går,

stå trygga i sin svaga vår.

En madrigal

Nu vill jag sitta på svällande tuva,

spotta fiolen på halsen och skruva,

driven och lärd i mitt sångarekall.

Kvinnkön du ljuva,

hör en förtjusande, ny madrigal!

Sjöng jag om vårlek, som ynglingar göra,

vände du till mig ditt rosiga öra,

log så huldsaligt och utbrast: Så sött!

Sjöng jag på allvar ur brusande lunga,

manligt, som stormen och lidelsen sjunga,

strax var du lomhörd och liknöjd och trött.

Vida jag drog genom kärlekens riken.

Väldiga vallar och gapande diken

sprängde jag över med blodet i svall.

Stod jag vid muren och knäppte på lutan,

såg jag förklarat ditt anlete vid rutan,

hörde de saliga tårarnas fall.

Gick jag till porten och slog på dess bräder,

gläntande kom du i svallande kläder,

hviskande: ”Kyss mig, men se’n får du gå.”

Bad jag dig utgå i ära och följa

modigt min färd över hedar och bölja,

grät du: ”Ack ja” - men du kom ej ända.

Drabbe mig skam, om ej själen mig brände

rent som Guds eld, då jag sjöng och bekände

dig hvad mitt hjärta haft starkast och störst!

Dyrkade kvinnkön, hur vill du nu ha det?

Klingklang och narrspel? Det tunnaste spadet

släcker bekvämligt din lågande törst.

Nu är det vårtid, och ensam jag sitter,

trycker mitt spelverk mot hjärta som spritter.

Eva, din sångare går till sitt kall.

Hör, om du gitter,

hör min förtjusande vårmadrigal!

Maj i Munga

Vackra Maj i Munga,

fjärran stråkar sjunga,

fjärran stråkar ropa dig

till dansen och de unga.

Jag är Höst i Haga,

hör du vinden draga

lång och enslig aftonstig,

det är min vandringssaga.

Mången mil i regn och il gör ljuvligt hvilans säng.

Men för dig är vakans natt och glädjens gälla sträng.

Innan molnen dagas,

skulle du förtagas,

som min sista sommarskyn, av dimmorna på äng.

Vackra Maj i Munga

morgonfåhlar sjunga.

Hvarför är ditt öga matt

och ögonlocken tunga?

Hvarför står du vaken,

re’n då gryningsdraken

lyfter röd ur dimmig natt

sin vinge över taken?

Jag har drömt båd’långt och ömt, men nu står dagen ljus

Valdhornsklangen bundna falk vill ut i skogars brus.

Jag är Höst i Haga,

fjärran skall jag jaga,

fjärrna från den vackra Maj och bleka drömmars hus.

Ett hjärta

Mitt hjärta är en stadig bälg

av ekebarkat skinn.

I trettiårig sökn och hälg

den vacklat ut och in.

Den suger in all världens lust,

den andas ut all världens pust;

håll ut, mitt goda bälgaspel, ty så är livets dust.

Mitt hjärta är ett gästfritt hus

med fyra stora rum.

Hvar sal är full av klang och brus,

men en är stängd och stum.

Nu dansen in, I jungfrur små,

men, kära, bullren icke så:

min käresta vill hvila i sin kammars tysta vrå.

Mitt hjärta är ett bandat fat

med gammalt lagrat vin.

Kom an och drick, hvar glad kamrat

så vidt som solen skin,

och prisa rörd och minnesgod

hvart gästabud jag dig bestod,

när sista droppen ritat rödt sitt streck i dödens flod.

Böljeby-vals

Sjung, sjung i alarna,

flygande storm, du kämpars vän,

sjung, sjung i salarna;

glimmande höstlöv fara.

Stolt under ekarna

prunkar en senad skara än,

trofast i lekarna,

trofasti storm och fara.

Fast, fast mot rockarna

slå dessa bröst som stormen spänt,

lugnt under lockarna

trotsiga blickar fara.

Än från altanerna,

där sina lyktor vildvin tändt,

ler mot kompanerna

kvinnornas unga skara.

Snart, snart på planerna

möter jag dig som ingen vet.

Stark som orkanerna

längtar min själ att fara.

Går du i tågande

skyarnas svalka röd och het?

Ord har jag lågande,

länge jag måst dem spara.

Sol, sol i ekarna

tänd nu till balen höstens bloss!

Mörkt brinna vekarna;

dånande vågor fara,

Våren, den susande,

har inga visor mer för oss.

Livet är brusande

stormsång och stormdans bara.

Aspåkers-polska

Hvarför sitta vi så still och tysta?

Ha vi uttömt alla kära ord?

Äro alla de små läppar kyssta

som gå leende kring detta bord?

Äro alla de små kvinnor gifta

som gå trippande i denna sal?

Finns här inga hjonelag att stifta,

brinna inga hjärtan i vår dal?

- Jag skall varpa garn och jag skall nysta,

jag skall kärna smör och klippa får.

Aldrig äro mina läppar kyssta,

aldrig bliva de i detta år.

Jag skall plocka bär och väva vammal,

jag skall verka, förr’n jag blir för tung.

Om jag gifter mej, när jag blir gammal,

skall jag taga dej, om du är ung.

Sång till säckpipa

Den mörke säckpiparen blåste, vid brädden av

den stora sjön, vid solnedgången, och ned till

stranden kom godsägaren mag. Backsell, en yngre

landtman av mycken vederhäftighet. ”Högt älskar

jag säckpipa”, yttrade Backsell, ”och vill

dansa, som jag vore i landet Italien och vore

stungen av en lustgivande insekt, kallad

tarantel.”

Jorden gråter,

världen är full av tårar.

Säckpipan låter,

signor Backsello lårar.

Jag vill dansa utan sorg

och sjunga högt: milorum -

dansa som i Romaborg

på torget, kallat forum.

Blåsare på kullrig sten,

oss tryter aldrig väder.

Jag har märg i krumma ben,

och du har spel av läder.

Jag är skapad svår och stygg

och tung och bred med mera,

dock, jag är ej puckelrygg,

ty vill jag mig hovera.

Fyra pigor har mitt hus,

så hör nu hvad de heta:

Sissela och Lillemus

och Bralla och Agneta.

Fåren vaktar Lillemus

och Bralla räfsar ängen,

Sissela slår i mitt krus,

Agneta bäddar sängen.

Pigor, lämnen edra värv

och tagen blomsterkransar.

Kasten lakan, stop och härv

och sjungen, då jag dansar.

Degen surnar i mitt tråg

och grädden i min kärna.

Har jag honung i min håg,

all världen surne gärna.

Armod är mig ingenting,

om lynnet jag kan frälsa.

Skämtan är mitt livgeding

och låra är min hälsa.

Ingen tärna åt Backsell

ur aftonlunden vinkar,

men ur molnets hvita fäll

fru Venus ler och blinkar.

Stig mans ned och dansa med

och låt oss skönt stoltsera!

Men i skyn hon halkar ned

och kan ej penetrera.

Dansar jag bland snigelskal

allen i skumma nätter,

lopp jag förr i ljusan sal

med mör av höga ätter.

Jag har kysst den bästa mun

och kysser aldrig flera.

Den som öst ur Edens brunn

kan lipa åt madera.

Skatan ler på hässjestång

och snäppan på sin pinne.

Göken gal sin sista sång,

ty slåttertid är inne.

Dansom som i Romaborg,

och dansom midt i snåret!

Här är göken utan sorg,

som ropar hela året.

Jorden gråter,

världen är full av tårar.

Säckpipan låter,

signor Backsello lårar.

Bulan

Vårsång till Polydor.

Hej, Polydor, kryp fram ur din kula!

Grön blir på marken den torraste stickan.

Sitt nu ej längre och mögla och ula,

joltande vers om ”den älskliga flickan”.

Ack, Polydor, du hör till de fula,

aldrig du vinner den älskliga flickan:

välväxt man har en sabla bula

uppe på sidan vid plånboksfickan.

Slät, Polydor, är din bröstkorg som brickan;

låt den av vårvindar höjas en smula.

Nyss har jag skådat den älskliga flickan

gå med en yngling på vårlökar gula.

Tandsättet log i den ljusröda sprickan,

älskligt var allt ifrån hattnål till sula.

Härligt var ynglingen, bredbarmad gick han,

prydd med den allra sju sablaste bula.

Fem farliga f

I en ung landtmans tänkebok.

Fem F av mycken fara, som hotar kropp och själ,

jag tecknar till din varning, o yngling, och ditt väl;

ty flyr du deras snaror och vandrar stark och vis,

så har du ro i livet och hopp om paradis.

Det första F är Fogden, befallande och hård;

han lurar på ditt välstånd, din arvedel och gård.

Sök aldrig tvist med makten, men giv de högre sitt,

och bruka dina armar och värj hvad se’n är ditt!

Det andra F jag lär dig är uttydt Fjärdingsman,

ty fogdens låga redskap och länsmans dräng är han.

Hvart hastar du, o människa, som trotsar rätt och lag?

I morgon kanske mästerman, om fjärdingman i dag!

Det tredje F är Flaskan, som står av falskhet full

och blickar vänligt mot dig, när du öppnar ditt schatull.

Kom sällan hand vid korken! Regera strängt din buk,

att ej ditt sinne varder ondt och din lekamen sjuk!

Det fjärde F är Flickan, så smilande och skön;

hon lockar dig till dårskap som får sin svåra lön.

Ty håll din håg i tuktan, och vinn åt dina hår

den ädla ärekransen som en trofast ungkarl får!

Det femte fula F:et kan knappast skrivas ut,

men det har horn på knäna och osar svavellut;

och alla fyra F:n som här förut jag sagt,

de äga av det femte sin farlighet och makt.

Äppelskörd

Kommen, flickor, höstvindsröda!

Jag vill ge er äppelföda

mot en ringa vedergällning;

kommen i den milda kvällning.

Alla trädens mjuka grenar

hänga tungt som fulla spenar,

vilja all sin sötma rägna

för att snälla flickor fägna.

Redan står jag högt på stegen,

böjer kvistar, svänger svegen,

medan sängarna inunder

prunka som ett rosenunder.

Och det myllrar under träden

ljusa kjolar, band och kläden;

alla nejdens blomster löpa

hit att mina frukter köpa.

Och jag skakar och jag knackar.

Runda axlar, linhårsnackar,

bröst som springa fram för käcka

få sig då och då en smäcka.

Marken rullar under foten,

snåla händer jaga kloten,

treva efter rosenhäger

i de grå resedaläger.

Alla vindar bliva ljumma,

alla gångar bliva skumma,

svarta läderlappar susa

fjärilslikt kring allt det ljusa;

och jag drömmer jag är vorden

störste trädgårdsman på jorden:

mitt är äpplet högst i toppen,

markens kvinnoblom och knoppen.

Blommor på de mörka planer,

klara, varma astrakaner,

lysen alla vackra nätter

här bland gylling och renätter!

Gärna vill för er jag vaka,

alla rika grenar skaka,

klättra som en katt mot himla,

hvar jag ser en praktboll skimla.

Sägen om det är för mycket,

om jag tar en kyss för stycket.

Mina äpplen äro rara,

kyssarna en billig vara.

Jag är ingen orm och Judas:

inga syndaäpplen bjudas,

inga falska läppar räckas

att med ömma hjärtan gäckas.

Jag vill brygga äppelviner,

fylla stora karaffiner,

hälla upp och låta söta

flickor sockerskorpor blöta.

Hela vintern, långa kvällen

ska vi sitta framför hällen,

läppja vin och äpplen steka,

handelsman och kunder leka.

Svinaherden och greven med det goda ölsinnet

En sagovariant.

Det bor en greve i ett hus,

ett hus med högan gavel.

Han dricker vin ur sköna krus

och driver svineavel.

Och när hans själ är varm av sekt,

han rörs av ömkan för den släkt

som går med grymt och skrian

och rotar i hans magra täkt.

Den bäste svennen på sin äng

den kallar han till svinadräng,

att han skall gå till stian

och reda djurens hvilosäng

samt lägga mat i deras ho

till deras hugnelse och ro.

Men svennen klagar, tung i håg:

”Farväl, du glada slåtter,

där jag bland räfserskorna såg

hingstridarns täcka dotter!

Farväl, min dröm, om glans och bragd;

jag är av trynfä ombelagd.

Jag repar löv vid alebäck,

jag samkar drav och hästars träck,

jag sörpar fli och agnar

att främja dessa bestars späck.

Men åker skördefolket in

med hö i höga vagnar

och att mör med solrödt skinn,

då blygs jag i mitt trälasinn

ocg gömmer mig bak luckan

med mycken sorg och suckan.”

När sankta Brittas vanna strör

från lundens loft sitt hvete,

den trogne svinaherden för

sin hjord på ollonbete.

Låt se, låt se, hvem kommer där

på stig bland ljung och krösebär?

Ty pärlband på sin tröja

och hatt som hägerfjädrar bär

har ingen tjänstemöja.

Det är det fagra grevebarn.

Hon löser silkespåsens garn

och räcker fikonpaltar

och mandelbröd åt svinakarln.

De sätta sig på tuvans rund,

han kysser hennes fina mund

i skygd av breda galtar.

När vardt i denna karga värld

en bättre herdekost beskärd?

Men greven sitter i sitt hus

högt under högan vimpel

och provar drycken i sitt krus:

den sekten var ej simpel!

Hans själ blir sällsamt varm och vek,

han skådar ut bland bok och ek

med vinsällt fromma blickar.

Han ser det unga parets lek

och fadershuldt han nickar.

Han stiger ned, han går därut:

”Min vän, din ringhets tid är slut,

din svintjänst var en prövning,

och manligen du härdat ut

i stränga dygders övning.

Se, härligt har min hjort du födt,

att svålen glänser på dess kött.

Nu kom och sitt vid silvertråg

och njut den spis du själv har gödt

och skumma spad med sleven,

och var min medregent och måg,

ty jag är gammal bleven.”

Nu skymning föll i ollonskog,

sin flickas händer herden tog,

hvar gris en fridfull grymtning drog

och vickade med veven,

och mildt mot barn och boskap log

den gode gamle greven.

Kom i lunden

Kom i lunden, räck mig kannan

under våra lönnars glans.

Låt mig vira dig om pannan

mina jägarvisors krans.

Jordens höst skall ej fördärva

kransen som din spelman ger:

den är tecknet: du skall ärva

landet där ej sol går ner.

Skuggan som allt liv fördystrar,

tidens frost, som svala gör

dina obesjungna systrar,

finns ej för visans mör.

Deras kärleks unga lundar

skifta aldrig doft och röst,

outsläcklig längtan rundar

deras bävande små bröst.

Fägring flyr; på ängen mister

sista nejlikan sin glöd -

visans mö på lätta vrister

dansar alltid frisk och röd.

Så, när sena vintrar slunga

snö i våra levnadsspår,

skall du blomma bland de unga

i min sång från trotsig vår.

Och då skola mänskor säga:

Sällsamt sälle Fridolin!

Huru vardt han värd att äga

sådan skatt och pärleskrin?

Hjältar, stormande kring jorden,

sökte fåfängt med sitt svärd

lyckan som är denne vorden

kamplöst på hans dunkla färd.

Och jag ler, då jag dem svarar,

som i trotsig vår jag lett,

och som nu min sång förklarar:

av ett under är det skedt.

Där jag lopp min skalkhets vägar,

högg mig lyckan i mitt skört,

där jag drack min ampra bägar,

göts den full med ljuvligt vört.

Sång till psaltare

Nu ingen svag och ingen varlig flykt

skall lyfta oss från dessa stankens dalar.

Ej finns ett torn, för högt i höjden byggdt

för sönerna av låga källarsvalvar.

Hav tack, natur, för detta starka rus,

som räckt så länge över ungdomstiden

att det kan bära oss till glans och ljus,

då här blir skumt och dagen är förliden!

Nu låt oss timra äventyrens köl,

med fatens kimmar klädom våra spanter,

och gick vår färd förut i stilla öl,

så må den gå på böljebergens branter.

Ej finns ett land, för skönt att eftersträvas

av våra stora drömmars vilda skrov.

Så högt som vattnen gå, vårt mod skall hävas.

Guds anda var i skeppet, fast hon sov.

Löskekarlarnes sång

Vid Fridolins bord satt en dag en främling som högt ärad gäst. Han var reslig och smärt med goda och flammande ögon, han hy var mörk av mycket vägfarande, men i uppsyn, dräkt och hållning såg han ut som en adelman. Få visste hvem han var och hvarifrån han kom, med de som kände något om hans öden älskade honom. Man sade att han var bland dem som kommit längst i konsten att bruka motgångarna till självtukt och självlöje.

Han stod upp och sade: ”I din lustgård, Fridolin, har jag diktat min och alla rättsinniga löskekarlars sång; nu vill jag sjunga den.” Och alla som voro i salen lyssnade med bifall, medan den löse personen sjöng i högmod, harm och glädje.

Nu äro mörkrets fasor övervunna,

nu kan jag le, ty jag har skådat döden.

Nu äro smärtorna som ris förbrunna

i all den heliga och stora glöden.

Jag lever - flöden

av ungdom flamma upp ur årens bränder,

och mot det rika livet och dess öden

välkomnande jag sträcker mina händer.

Jag är bekant med nöjet och med faran,

min röst var hörd i visan och i psalmen,

och tidigt fick jag värvning i den skaran

som delar bragden och försakar palmen.

I skördetider

jag sökte drömögd blåklint mellan halmen

och följde avundsfri till andras lider

de höga lassen, sjungande vid skalmen.

Syn mig en fana, mör av mina nejder,

att jag må bära den med stolta händer

i glädjens festspel och i vredens fejder

bland goda löskekarlar, mina fränder.

Syn lejontänder,

passionens rosor, smäktande jasminer,

syn hvar symbol som männers hjärtan tänder,

så långt som vinden går och solen skiner!

Vår flock är dömd. Dess del vardt alltför mycken

av märg och sav, av livets eld och sveda.

Vi krävde allt och fingo lumpna stycken;

hur vardt ändå i gamman vänd vår leda?

Bland höstens smycken,

när andra kysste våra vårars brudar,

vi skreko Lycka Till och höjde drycken

och förde dansen, skämtande som gudar.

Du mö, hvars blickar famna mig vid härden,

håll av mig dyrt i denna drömkvälls vaka!

I morgon går din fänrik ut bland svärden,

och knappast leder vägen hit tillbaka.

Giv mig på färden

en blick emellan darrande gardiner,

och jag vill bära glad ditt lov kring världen,

så långt som solen går och vinden hviner.

Och hör oss, värld, som gillar och fördömmer,

så snar att blommor eller stenar kasta.

Vi hava aldrig sökt hvad du berömmer,

ej heller skytt hvad du är van att lasta.

Du såg oss fasta,

till alla tunga offer redobogna -

när vi, de irrande, för alltid rasta,

giv andra stora namn, nämn oss de trogna.