Samlade berättelser

Av Albert Engström

___________________________

Mitt första personliga sammanträffande med Kolingen och Bobban

Ett år bodde jag på söder i Stockholm - Fjällgatan 12 B, alldeles över stadsgårdstrapporna, hörnet av Renstjernegatan, en av dessa mystiska södergator, som börja, man vete ej var, och sluta bland stenbrott och andra skådeplatser för andra brott. Varje morgon då jag inte sov, hade jag tillfälle att se mina skötebarn tåga förbi på väg till Stadsgården. Jag såg, hur gatläggningsarbetarna, huttrande i vinterkylan, kilade nedför trapporna för att få sig morgonnubben, då klockan slog åtta. Jag hörde talas om en dylik, som om mornarna vanligen fann tiden lång i det redskapsmagasin, där han stal sig in varje kväll, och som redan klockan sex troget befann sig på sin post utanför utskänkningen, fast han genom lång erfarenhet visste, att den ej öppnades för 8, men närheten värmde redan, och på det hela taget tyder ju det raffinerade i att pigga upp sin längtan så där medvetet på en ganska höggradig modern kultur.

Jag kom en kväll vid niotiden från Norrmalm och jag gjorde mig ingen brådska, där jag strävade uppför Götgatan. Hur det var, kom jag i tankarna att gå förbi Högbergsgatan, där jag bort vika av, och om några ögonblick fick jag syn på en skylt över ett så kallat Trillin i jordvåningen av ett hus. Där stod med röda bokstäver i en transparang ett enda, men lockande ord: Ringkastning.

Jag beslöt mig ögonblickligen för att gå ner. Klockan var ju bara barnet och hustru min var på teatern, vilken parentes hör till historien. Jag såg efter i min portmonnä och fann en ensam tia, vilken ju här med fördel skulle kunna växlas. Jag klev alltså in.

En samling människor av tämligen lika kvalité utanför en disk. Innanför en herre med sitt levebröd, en träskiva, fullsatt med pinnar och där bredvid en hög mässingsringar. Vinsterna funnos där också: cigarrmunstycken, tändsticksställ, kammar, blyertspennor, fickspeglar, snusdosor, notesböcker och som högsta vinst en väckarklocka.

Jag observerade, medan jag väntade på att få kasta, att högst få av de närvarande spelade, utan endast hängde på disken och koncentrerade sitt intresse på utgången av de andras kast. 5 öre kastet, 6 ringar för 25 öre.

Jag började spela. Jag växlade min tia, en säkerligen ovanlig pjäs på lokalen, och jag började vinna. Jag vet inte vilken gud, som styrde mina fingrar, men jag kände, att om jag den kvällen varit i Monaco, så hade fursten fått slå igen butiken. Framför mig hopades knivar, dosor, tändstickshållare, blyertsetuin och andra underliga ting. Jag studerade mellan kasten krupiärens, eller vad jag skall kalla honom, ansikte, och jag såg, att det mulnade allt mer för varje dyrgrip, som bytte ägare. Och då jag vunnit bortåt 50 föremål, styrde han sina steg på min person, lutade sig över disken och viskade med något av supplik i rösten: Kan herrn verkligen tycka, att det är roligt längre?

- Visst fan är det roligt, så länge jag vinner! Jag har beslutat mig för väckarklockan också, och så länge jag har en kopek i min plånbok, skall jag spela.

Han drog sig lömskt skelande tillbaka och återgick till sitt värv att flytta över vinsterna till min hög och ersätta de tomma nummerna med nya juveler.

Jag vann fortfarande. Då högen framför mig började genera mina rörelser, bad jag mannen flytta undan dem.

- Herrn kan ju stoppa på sig vinsterna, sade han bistert. Han såg på klockan och tänkte på sitt lager. Hans ansiktsuttryck gingo i vågor mellan ilska och resignation, något sådant hade han inte varit med om, att en ”herre” gjorde intrång och tillskansade sig vinster, dem eljest mer eller mindre knäckta kunder gingo miste om. Folkmassan omkring mig jublade för varje lyckat kast och jag ville ej blamera mig med ett försök på väckarklockan, vilken jag ämnade spara till sista kastet, dvs. min sista femöring.

Äntligen hade jag endast denna. Jag blev naturligt nog nervös av spänningen och kastade fel. Jag måste sluta.

Herrn bakom disken drog en djup suck av belåtenhet, då jag tillkänna gav min avsikt. Folket började troppa av.

. Men hur skall jag få hem allt det här? frågade jag med avsikt att skänka tillbaka hela rasket.

- Tag av sig brallorna och knyt ihop dem nedtill, men akta sig för bylingen, då herrn smiter om hörn, svarade ringmannen på äkta söderslang.

Jag lät tanken på återlämnandet fara och såg mig villrådigt omkring.

Då nalkades två individer, som hela tiden under livligt minspel och uppmuntrande tillrop hade åskådat mina segrar. Den ene strök av sig mössan med en elegant handrörelse och talade.

- Skulle hänn liksom behöva en expressbyrå, så finns här jäklar å slå alarm muskler hos mej och kamraten.

- Dä bra! Plocka på er det som finns och följ med. Jag bor här i närheten.

- Ja, om hänn också logera i Kaknässkogen, så klarar vi nog åv den här bylan - mot en liten kova förstår sej!

Jag studsade - ty jag kom ihåg, att jag spelat bort hela min förmögenhet.

- Dä bra! Följ med bara! Vi avtågade.

- Ser ni, gubbar, började jag ute på gatan, jag har spelat bort 10 stolpar och har inte ett korvöre, men vill ni följa med hem och ta ett par jamare, så är det välment. För resten kan ni få hela den här fallerallan att öppna handel med, så ni kan köpa er lite nytt i klädväg.

Deras kläder voro verkligen bland de minst ändamålsenliga jag sett. Trasorna dinglade om dem och skjortorna lyste genom sin frånvaro.

- Nej, för höge faen, vi törs inte göra pengar åv dom här kortvarorna. Det bleve bara bråk å förhör å rannsakningshäkte, å såna här affärder har bylingen ett jäkla övertag. En byling kan få ett nyfött barn fällt för rån och hemgång å motstånd mot polis, så hänn får allt försöka å kursa bort grunkorna själv.

Vi knogade uppför mina trappor och jag visade mina hjälpare in i salongen, tände ljus och hämtade en liter konjak. De ville först inte sätta sig, bländade som de voro av den orientaliska prakten i rummet med dess jättedivan och draperier, tavlor och dylikt jobb.

- Menar hänn allvarsamt, att vi ska slå oss ner här mä dom här söndagsbortkostymerna?

- Visst ska ni slå er ner, spotta och vara trevliga! Här ä cigarrer.

Jag hällde upp konjak och de drucko med ett rörande välbehag. Spriten gav dem säkerhet och de satte sig försiktigt på divankanten. Vi började tala om livet och jag måste erkänna, att de gåvo mig synpunkter, som jag måste bocka mig för. Ett slags galghumoristfilosofi, som kan försvara sin plats mycket bättre än den väl avdankade Boström. Under samtalet och inverkan av nitnaglarna, som kommo allt tätare och tätare, kom även säkerheten. Blygseln försvann och båda vräkte sig sybaritiskt på kamelsäckskuddarna.

Jag var verkligen litet orolig, att de skulle lämna levande spår efter sig, men jag kunde ju inte delge dem mina farhågor.

Plötsligt reste den ene sig och började en sorts tal, vari han tackade för att jag inte var ”hög” och ”kymig” och ”onosig” som andra snobbar - (tackar så mycket) - och slutade så här: - Å eftersom hänn examerar oss å för resten slänger in nubben i ansiktet, som han vore dagligt brö, så ska ja be att få lägga bort titlarna!

Vi blevo alltså bröder och samtalet fortsattes till den grad ogenerat, att jag inte gärna kan referera något ur det.

En idé. Jag hade ett par kostymer som jag ej behövde. Jag frågade dem, om de ville ha vars en.

- Plocka fram paltorna, du! Juden ska också ha sitt också!

- Nej, dem får ni inte pantsätta. Ni kan ju behöva dem själva, och då ni kan dra er fram med de där trasorna, går det väl lika bra med hela och varma kläder.

- Nu ska du få si, Ludde, att vi kommer å si ut som riktiga nattvardsbarn. Ä de verkligen din mening, så tack å skål, din kväsiga jycke! Såna träffar vi inte te vardags!

Snart hade jag hämtat in allt som hör till två fullständiga gentlemannakostymer En redingote med ett par gamla frackbyxor, en gul sommarkostym, skor, kragar med söndagsblad, halsdukar och manschetter, och i en handvändning hade de bytt, vilket de ville göra genast.

De sågo efter metamorfosen nästan makabra ut. I alla händelse kom det fram något hemskt rörande ur konflikten mellan de orakade, oklippta, otvättade huvudena och de snygga kläderna. De gingo av och an i rummet och rörde sig som skådespelare i något klassiskt drama, de kråmade sig framför spegeln och sökte ordna håret och draga undan mustaschgardinerna från munnen och bockade sig för mig och varandra, då de skålade. De...

Då öppnades dörren och min hustru står där med hela scenen för ögonen. I en blick fattade hon det yttre av situationen, hon kände igen min gula kostym, såg den tomma litern på bordet, såg de ruskiga ansiktena, över vilkas miner nubben redan brett sitt skimmer av dåsig lass geben. Och hon förstod, att jag återigen gjort en dumhet. Möblerna och deras okammade hår och vad däri var etc. etc., och hon sträckte med en majestätisk åtbörd ut sin hand och pekade stumt på dörren med ett så energiskt uttryck i ansiktet, att mina gäster ögonblickligen förstodo. Själv skulle jag nog aldrig kommit mig för att köra av dem, ty jag är för artig, ser herrskapet.

Jag följde dem nedför trapporna, under det att jag bad om ursäkt för det hastiga avslutandet av vår lilla orgie.

- Jag förstår skivan, sade den ene. Äktenskapet, äktenskapet! Akta dej för kitt, sa Glas-Kalle!

Och försvann med kamraten i nattmörkret.

(1902)

Ebbarpsgölen

Ur ”Medan det jäser”

En fjärdingsväg från järnvägsstationen låg Ebbarpsgölen kantad av gungfly, mörk, trolsk och farlig. Jag säger låg, ty nu finns det inte mycket kvar av den efter den sista sjösänkningen. Den är ett litet dyhål, kantat av pors och vide och dess rudor ha blivit små som det sker då utrymmet minskas. Dess jättegäddor äro borta och dess vackra näckrosor äro döda. Inte susar storskogen längre på åsarna runt omkring, och inga tjädrar eller orrar spela där längre, ty tröstlösa fällor med stubbar och ormbunkar är det enda som återstår av all härligheten.

Men när jag ar pojke, var gölen som den skulle vara, en sådan där sagogöl, dit det alltid var ett äventyr att gå.

Det märkvärdigaste med den var ön i dess mitt, Tjuvholmen, ty där spökade det och där hade tjuvarna haft sitt tillhåll, några vilda, sagoomstrålade sällar, som i mormors mormors mormors tid stulo silvret ur de små kyrkorna runt omkring. Under årens lopp hade de starriga gungflytuvorna växt nästan ända fram till ön och mötte med bara ett par meters mellanrum dess eget fly. Och dit hade vi pojkar med oändligt besvär släpat en väldig planka, så att nu kunde vi gå torrskodda ut på Tjuvholmen, Men det var icke lönt att någon främling gjorde sig besvär, ty vägen från stranden slingrade sig förvillande mellan tuvorna på ett sätt som endast vi kände till och lärt oss efter otaliga misslyckade försök. Bara en fotsbredd åt sidan och man sjönk ned i svart, gurglande dy, och ur sådan är icke lätt att ta sig upp. Vägen var verkligen livsfarlig.

Men för oss voro alla faror lekverk, ty vi voro vana att dagligen se döden i vitögat. Vi voro ädla indianer som slagit upp vårt wigwam på Tjuvholmen, och ve det blekansikte som vågade nalkas vårt gömställe.

Det var en vacker sommarsöndag, och Calle Trenck, handlandens son, och jag metade rudor mellan näckrosorna vid gölstranden. Därute låg Tjuvholmen lockande och grön i solskenet, men vi väntade på de andra pojkarna för att sedermera gräva upp stridsyxan och låta våra krigsrop skalla kring gölen.

Plötsligt hörde vi röster ur skogen bakom oss. De nalkades och snart trädde ett sällskap söndagsfirande lustresande bodherrar från Eksjö ut ur snåren och närmade sig gungflykanten. De hade vitklädda skrattande bodmamseller med sig som viftade med parasoller och gjorde sig till på alla sätt. Vi kände igen nästan alla i sällskapet från våra marknadsbesök i den lilla staden. En uppnäst, rödhårig bodisco från Johansson & C:is hökeriaffär, iklädd grå byxor och bonjour, och som tydligen var sällskapets lustigkurre och kvickhuvud, anropade oss:

- Hör du, kom hit, små bondbassar, så får vi titta på er!

- Kom hit själva, era lådhuggare, om ni törs! ropade jag.

- ä du oförskämd, din puttefnasker, ska du få dalj!

- Puttefnasker för dej, din sirapsprins!

- Va metar ni för nånting, små bassar?

- Så länge vi inte metar härsken sill ur din tunna, så angår dä dej inte, ditt tegeltak!

- Stå inte å var oppkäftig, utan kom hit så får vi talas vid, sade en annan i sällskapet.

- ånej, oss lurar ni inte, era strutsvarvare!

Samtalet eller vad man skall kalla det, avstannade en stund och sällskapet tycktes överlägga.

- Hör nu, säj, ropade en tredje, som tycktes vara ledare för bandet och såg vederhäftigast ut, nu ska vi inte bli osams, utan kom hit, så kan ni tjäna er en tolvskilling per man!

- ånej, då klår ni oss!

- Nej, vi lovar - - -

- Svär, så sant mig Gud hjälpe till liv och själ!

- Ja vars!

- Svär då!

Han svor verkligen.

- å den eden gäller för dom andra också?

- Ja, för all del!

- Nu har ni svurit, sade jag högtidligt. Men varför ska vi ha var sin tolvskilling?

- Jo, ni ska visa oss vägen ut till Tjuvholmen! Kan ni den?

- Ja vars!

- Tolv skilling! Det var en svindlande summa för oss som knappt vant oss vid femöringar. Det som då och då duggade var en och annan tvåöring eller ettöring, då vi öppnat grinden åt någon vägfarande.

Vi stoppade våra rudor i fickorna, grepo våra väldiga tallspön och hoppade i land på de gungande tuvorna, fast alltjämt beredda att återta vår säkra position, om sällskapet skulle synas vilja bryta eden.

- Va har ni metat för nånting, små bassar? frågade den rödhårige.

- Ruder, svarade Calle Trenck och drog upp ett slemmigt sprattlande exemplar ur sin blaggarnsrockficka.

- Hör du, lilla basse, sade den rödhårige, om du äter opp den där, då får du tolv skilling. Men du ska äta opp’en som han är!

Calle Trenck mörknade. Tolvskillingen lockade. Jag såg tårarna komma fram och rinna nedåt hans smutsiga kinder.

- Han vill väl inte, att ja sa äta opp’en levanes?

- Jo, just levande, din lilla fula basse!

- Och han tog fram tolvskillingen och lät den glindra framför Calles ögon.

- Gör’et inte, Calle! ropade jag indignerad och med fasa och äckel i min unga själ.

- Du får en tolv skilling också om du äter opp’en! Men levande ska han vara!

- Nääj, inte för en hel krona!

- Gör du det för en krona, då?

- Han tog upp den stora slanten. Jag kämpade en hård kamp, men segrade över vinstbegäret och tanken på allt det jag kunde ha förvärvat mig för en hel krona, ty i detsamma hörde jag Calle Trencks ruda knastra mellan hans tänker och en vidrig känsla av äckel kom mina inälvor att vrida sig i smärtsam kramp.

- Nääj, inte för tie kroner!

- Nej, du är för dyr, lilla basse! skrattade den rödhårige och stoppade ner kronan. Och gapskrattande åsåg sällskapet den stackars Calles efter långa och svåra ansträngningar slutligen lyckade försök att få ner rudan.

Tolvskillingen var hans.

Ett dunkelt och dovt hat växte i min själ och svällde tills det värkte. Detta krävde hämnd. Död åt dess blekansikten, dessa usla krämare och trängt in på våra jaktstigar! Tankarna surrade i min hjärna och trängdes tills idén plötsligt sprang fram ur densamma fullrustad som Pallas Atene.

- Jaha, nu är du väl mätt och belåten, lilla basse, så du kan visa oss vägen till Tjuvholmen?

Men Calle kunde inte. Ty han kastade sig plötsligt framstupa bredvid en buske, likblek i ansiktet och avlevererade sin ruda.

- Egentligen skulle det där inte gillas, sade rödhåringen, men du skall väl få behålla din tolvskilling ändå, för här har du med fint å schineröst folk att göra! Men du, lilla andra basse, kan väl följa med oss och visa vägen, mens kamraten rensar magen.

Jag lutade mig ned bredvid Calle och viskade något i hans öra. Det måtte ha varit någon tillfredsställande, ty Calle kom på benen med ett språng och en vild beslutsamhet kom färgen att återvända på hans kinder.

- De ä väl redit sant, att vi får en tolvskelling var om vi visar vägen? sade han och torkade sig om munnen med sin trasiga rockärm.

- Jaa då, om ni bara lovar att ni inte super opp dom! Lovar ni det?

- Jaa då!

- Nå, här har ni guldet!

I spetsen för tåget gingo vi den kända stigen över bergudden, ner på stranden och ut på gungflyet, som sträckte sig väl ett par hundra meter ut i gölen. Lyckligt lotsade vi vårt sällskap till och över plankan som var det enda föreningsbandet mellan Tjuvholmen och fastlandet. Och snart spridde sig bodherrarna med damer över den lilla holmen.

Men Calle och jag gingo lugnt tillbaka över plankan, drogo den med oss några meter in på gungflyet, upphävde vårt gällaste och mest triumferande krigsrop och ilade snabbt på den slingrande stigen tillbaka in i skogen, där vi lade oss bland strandbuskarna och observerade sällskapet. Min idé var genomförd.

Vårt krigsrop hade väckt följet till eftertanke att något passerat. Snart sågo vi dem komma ned till stranden. Och snart hade du upptäckt att plankan var borta.

De ropade hallå, men deras rop återskallade obesvarade av oss. Vi lågo tysta under hemsk tillfredsställelse.

- Hör du Albert, tror du inte dom blir argare, om du ger oss ett sånt där djävelskt skratt, som de står om i Röda Handen? viskade Calle Trenck.

Jag fann förslaget utmärkt och uppgav ett hånskratt så djävulskt jag kunde åstadkomma med mina unga lungor och rena barnasjäl i förening.

Men på Tjuvholmen var stor uppståndelse. Kvinnorna gräto och karlarna ömsom hotade och bönföllo. De lovade oss slutligen en hel tia, troligen densamma den rödhårige nyss funnit för stor som betalning för rudätningen.

Men Calle Trenck och jag svarade bara med djävulska skratt - - -

Slutligen hade vi inte tid att vänta längre utan gingo hem, överlämnande de lustresande åt sitt öde. Men så länge vår stig gick utmed gölkanten genljödo stränderna av våra djävulska skratt.

Så hämnas förolämpade indianer. Vi hade gjort en den Store Anden synnerligen behaglig gärning och våra fiender blekansiktena fingo skylla sig själva, ty själva hade de grävt upp stridsyxan. Och sent skulle fredspipan ryka vid vår lägereld, även om de skickade ut kunskapare till oss för att höra efter om vi ville inställa fientligheterna.

Hur de lustfarande Eksjöborna togo sig från Tjuvholmen är mig obekant. Tydligen hade någon eller några av dem fått kläda av sig och anbringa plankan i dess förra läge. Men det var sedan på gungflyt som farligheterna började, och när de på aftonen kommo till stationen för att resa tillbaka till Eksjö, såg man vad de genomgått. De voro samt och synnerligen våta och svarta av gyttja ända uppe i hårfästena. Damernas klänningar voro nu sorgliga, sura, dyiga lumpor och herrarna uppträdde icke alls med den säkerhet och överlägsenhet de använde borta vid gölen mot två fattiga smålandspojkar.

Calle Trenck och jag vågade naturligtvis inte visa oss på perrongen förrän tåget satt sig i rörelse. Men då rusade vi fram till det sorglustiga sällskapets kupé och höjde till de söndagspromenerande och tågbegapande böndernas undran ännu en gång Blodige Jacks djävulska hånskratt.

En dag i Grisslehamn

Ur ”Hemma och på luffen”

I dag sken solen så där bedårande vacker som när jag väntar något gott och ärligt av mina medmänniskor. Jag har nämligen svårt att tro folk om lumpenhet, då solen skiner. Sol på snö och is, det betyder lycka.

Min rullgardin, en sån där blå bonddito, var neddragen, då jag vaknade, vilket gjorde att luften i min sängkammare blev mystiskt blå. Jag såg på klockan. Hon var halv åtta, och jag steg upp och stapplade på mina reumatiska ben fram till fönstret, drog i snöret, och nedanför låg min vackra gård i morgonljuset och skrek på sin ägare: - Hej, gamle gosse! Kom hit, kom med!

Min häst var redan utsläppt och gick omkring och skrapade i snön. Och kring honom hoppade den oförskämda och bortskämda taxen och ville arrangerar lek och morgonglädje.

Jag hörd genom den tunna väggen, att min pojke var vaken och sträckte på sig i lättjefull spänstlighet. Han är bara fem år gammal och har icke ännu aning om kärlek och löpgravar. För honom är livet en fest på solglödande snö med kälke och sparkstötting och välling och djärva dater. Och jag ropade tvärs igenom väggen: - är du skojig i dag?

- Jo, du! svarade han, och hans röst ljöd glad och hemskt skön i hans faders öron. O, du heliga ungdom! Sol över snö och gyllene morgonljus på mina berg och tallar. Måtte vi få leva länge tillsammans! Jag skall bana väg för dig - eller rättare - vi skola rusa fram tillsammans. Men jag skall lära mig av dig att bevara din ungdom! Den hänger i än! Den är efterhängsen. Måtte den fortfara med det! Jag är bara rädd för att i livets strider tappa min sentimentalitet, min bondska och småländska; jag är rädd för att bli affärsman - å, jag skulle vilja göra mitt liv till ett ständigt skänkande, till en fest för andra, men jag har ju inte råd. Jag måste bli kall och vaken och läsa markegångstaxan. Fy tusan! ånej -människan förändrar sig nog icke. Jag kommer nog att bevara mitt lätta sinne, böja litet kanske på kraniet, och låta stormen gå över.

Nu kom jag litet på sidan om saken. Jag klädde på mig, och medan jag klädde mig, studerade jag min häst, som vältade sig i snön och stundom satte i väg som en naturkraft i karriär - tills han gick fram till förstudörren för att få bröd och socker. Jag gick ned och gav honom det. Han ville följa mig in i salongen, men man kan ju aldrig vara säker - - -. Han stod kvar en stund och ruskade på sin isländska man, gav man en lång blick och begav sig bort för att klia sig mot ett äppelträd, som han utvalt till en station i livet. Sen försvann han nedåt havskanten.

Men jag klädde mig färdig och gick upp på utkiken, icke utan min zeisskikare. Därnere låg havet fullt av is, ända fram till Signildsskär på åland. Det var en sakta nordväst och Kvarkens is trängde på och fyllde ut havet. Närmast häråt funnos några öppna ställen, som lågo mörkblå emot den solbelysta isytan. Och i den mörka brunnarna rörde sig något. Jag tog kikaren - och si, det var alfågel och skrak och grisslor! Och längre ut lågo svarta avlånga punkter. Det var gråsäl med ungarna just färdiga att gå i sjön. Hade jag varit en rospigg, hade jag mått illa av den synen. Ty när en rospigg ser en gråsäl, vill han äga den, och nu fanns ingen möjlighet, ty isen varken bär eller brister.

Signildsskär hägrade högt över horisonten och Ekeröns posthusfönster glänste som förklarade. Jag kan icke förstå varför, ty solen stod i söder. Men på havet är mycket oförklarligt.

Jag tror att människors barn sällan få tillfälle att se något så vacker som det man ser från utkiken i Grisslehamn en solig dag, så vårisen följer de växlande strömmarna ute i ålands hav. över de knotiga tallarnas kronor och de vita bergen ser man minst halva horistonten. I norr stå Svartklubbens fyr och Understens fyr rakt upp ur isen och i nordost står Märket på finska sidan. Allt är glänsande vitt med guld av solen på och blå skuggor bland isbergen. Men skuggorna se ut som knivhugg. Och i vårsolens börjande värme hägrar allt och blir mäktigt och stort och höjande sig högt över människors små strider och funderingar.

Det blir så småningom natt. Min pojke sover efter hjältebragder på skare och isgata. Men jag sover inte. Månen går upp och sprutar blått ljus över snön. Plötsligt börjar det rassla i vildvinskelettet som täcker min veranda och mitt tak. Det bådar blåst och jag går ut på balkongen. Vinden har svängt åt fel håll - sjömansspråk - och jag ser en svart molnbank som börjar skymma stjärnorna i öster. Den stiger och det börjar susa i tallarna. än är halva valvet klart med stjärnor och fantasier in i den oändliga. Men med ett, med ens, sveper molnbanken över zenit och höljer mig och allt i torr snö som rasslar mot balkongens plåtgolv och lägger sig kornig på min mössa och mina axlar. Månen slöar till och bleknar, glor som ett sjukt öga och blinkar bakom de drivande skyarna. Och blåsten börjar tala sitt språk.

Vad en människa ändå är beroende av sådant! Nyss var allt lekande och gott och öppet milliarder mil utåt. Och nu sveper stormen över vajande granar och uppkäftiga tallar. Och spåren, som min pojke gick i dag, äro redan översnöade och borta. Det är icke lätt att sätta varaktiga spår efter sig på jordytan. Jag kan icke hjälpa att jag ser på det hela med dystrare ögon nu än förut, då solen sken.

O, alme Sol!

En sommarsaga

Underbar är denna morgon, gyllengrön i anseende till marken och obeskrivlig då jag ser ut över havet. Solen har nyss stigit upp ur sjön, nybadad och farlig att betrakta. Mitt hav av syrener böljar av hälsa i morgonbrisen. örterna lyfta sina blads daggdroppar mot denna ljusa, lätta, ljuvliga himmel som välsignar mig just nu, ty jag har makterna på min sida.

Drivor av förgätmigej - förgätmigej är denna sommars dominant hos mig - tyckas hopa sig och hälsa, så jag går förbi dem. Och klövern glöder i ängarnas rikedom. Har ni sett en klöverblomma? Dess rika färg, dess underbara mekanik, dess erotiska kommunism. Eller Geum rivale, som näst förgätmigejen behärskar terrängen - dess färg av- ja, av allt, av värme och tung nordisk skönhet. Och dessa blad som solen lyser igenom. Sådana ädelstenar finnas icke, ty alla ädelstenar äro kyliga. Men försök att måla den gyllengröna försommaren! Jag tror du blir bet, gamle kubist eller optimist eller vad du heter. Men jag tycker om dig ändå.

Denna morgon skall jag alltid minnas. Jag har gott samvete efter att ha arbetat och ännu ljuder i mina öron mina barns musik - alla instrument, harmoni, godhet.

Ty alla mina barn spela och ha sin glädje i att spela. Och jag gamle förnäme narr satt och grät i smyg och lockade dem med min ormtjusarmakt att sitta uppe nästan hela denna sköna juninatt.

Jag tackar makterna att jag fick dilla ner just på den här planeten. Jag bemannar mig med ny styrka och går till nya och allvarliga arbeten.

Men denna solmorgon! Detta lugn över havet. Detta syrenhav!

Dessa blommor på min gård!

Och mina goda tankar.

En stor konstnär

Ur: ”Mot aftonglöden”

Motto:

”En nypa mull! Va ä vi mer?”

Döderhultarn.

Då Axel Robert Petersson kvitterade det jordiska förlorade vårt land i honom en av sina största och mest egenartade konstnärer. Hans originalitet tog sig uttryck i allt, i arbete och liv, och ändå sammanfattade han sina synpunkter på tillvaron i de förvisso icke originella ord jag satt som motto över denna studie. Dessa ord uttalade han ofta, ty de tycktes representera hans livsfilosofi, resultatet av många års mödor och försök att begripa.

Jag har aldrig träffat Döderhultarn, men jag har korresponderat med honom - en högst märkvärdig korrespondens. Jag upptäckte honom därför att han sände mig en massa skulpturer, för vilka han egentligen icke ville ha några pengar - ”men skulle det vara så, att de voro värda några pengar, ville han ha 2,50 à 3 kronor för var och en” - och med detta var och en menade han ofta en hel serie gubbar. Ville jag inte göra något för försäljningen, gjorde det detsamma. Då fick jag behålla dem ”som ett minne”.

Jag fann ögonblickligen att jag stod inför en av de originellaste män jag någonsin haft förbindelse med. Jag beundrade hans hänsynslösa realism och hans sätt att förenkla. Hans vilt riktiga blick på ansikten och kroppar! Hans tragiska syn på människor och djur.

Och jag insåg att Petersson var en man för sig själv, en skapare, en ensittare med oändligt rika möjligheter att föryngra, förädla den tidens konst, en källa till glädje och hög njutning för folk som dvaldes kvar i akademiska skruvstäd, men längtade ur dem.

Och jag skrev till honom. Jag försäkrade att hans konst var förstklassig och att jag längtade efter att visa den för hela världen. ”Men han menade väl inte att dessa gubbar och djur kostade bara 2,50 per serie.”

Han svarade att han behövde pengar - ett vansinnigt stavat, absolut ohumoristiskt meddelande. Jag lyckades sälja allt det han sände mig till priser, som med all säkerhet överträffade hans djärvaste drömmar, om han överhuvudtaget drömde. En sak som han begärde 3 kronor för fick han 300 kronor - - - och i den stilen. Jag medger att summan var för liten, men det var och är icke lätt att sälja konst. Jag höll på med detta ett par år, men reste utrikes. Sedan fick min kamrat Hasse Zetterström hand om honom och lyckades placera hans konstverk på riktiga platser för pengar, som fortfarande överträffade Peterssons mest fantastiska drömmar.

En vacker dag ett par år efter avvecklandet av Döderhultarns och mina affärer, fick jag ett illa stavat, men älskvärt brev från honom. Han påstod sig stå i så stor tacksamhetsskuld till mig, att han ville skänka mig en skulptur, en symbolisk bild av det slag som den uppmärksamme betraktaren ännu kan se spår av i Pompeji eller ännu bättre i Neapels museum. Hans nomenklatur var uteslutande småländsk, och jag fick en svag aning om arten av det konstverk han ville skänka mig. Jag svarade nyfiket ja på hans underbart framställda fråga och fick i present en phallos av aktningsvärda dimensioner, icke alls stiliserad som de pompejanska utan ohyggligt och kunskapsrikt detaljerat realistisk. Han rekommenderade den som en ovanligt lämplig klädhängare i min tambur. Men jag föredrog att skänka bort den till en av dylika pjäser mera intresserad man än jag. Och hos denne man pryder den ännu en dörr som handtag.

Jag skrev naturligtvis och tackade - och sedan dess upphörde min korrespondens med Döderhultarn, fast jag även sedermera lyckades försälja åtskilliga av hans konstverk till avsevärda priser.

Ovanstående är mitt mellanhavande med Axel Petersson. Jag kan icke återge hans brev, vilka voro rätt så cyniska, men med en filosofisk bredd, som ett öde, som dokument av en man som sedan länge upphört att ha hänsyn åt något håll - utom då det gällde hans mor. Där var han den älskande, sörjande sonen. För honom var hans mor det stora mystiska, älskade undret, honan ur vars sköte han klämts fram i ljuvlig och hemsk smärta. Hon var hans helgon. Några andra kvinnor tycks han icke egentligen ha brytt sig om. åtminstone ha inga andra kvinnor inverkat djupare på honom, hans psyke, hans konst.

Han föddes den 12 december 1868 i Döderhults socken i Småland. Fadern var en kommunalpamp och framstående i sin trakt. Men om honom yttrade han sig aldrig. Modern var den enda kvinnan för honom. Hon var varmt religiös, och underligt nog bevarade han hela sitt liv innerst i sin själ en religiositet, som var besläktad med hans moders, hur cyniskt han än kunde uppträda.

Men denna cynism var bara ett uttryck för hans blyghet. Han kunde utveckla en svada som stundom verkade besvärande, en fors av rinnande ord - allt för att dölja blygheten. När han var ärlig, blev han alltid elak, icke infam, men korthuggen och grov, rentav drullig just för att icke blygheten skulle märkas.

Han genomgick fyra klasser i Oskarshamns elementarläroverk. Det påstås att han egentligen icke lärde sig mycket där, ty han var i mångt och mycket redan färdig. Hans tilltag att karikera sina lärare torde icke heller ha nämnvärt bidragit till hans trevnad. Redan då började han arbeta med teckning och skulptur och ansågs väl även därför som en odugling, ty konstens fana hölls icke dåförtiden högt i den lilla staden. Han led naturligt nog av underskattningen. Ingen förstod honom - och moderns småländska religiositet kom honom mycket livligt att tänka på alltings fåfänglighet. För modern var jordenjämmerdalen, och snart fann Axel att jorden verkligen var en jämmerdal. Alltings intighet påvisade modern och lärde honom att se den. Det fanns egentligen bara fattig bönder i trakten, och han började känna sympati för de små och förtryckta. Hans lärares oförstånd för hans begåvning nedstämde honom och han blev bitter - en ung cynisk filosof.

När han slutat skolan, började han på allvar att skulptera och funderade ett slag på att resa till Amerika, men lär icke ha kommit längre än till Malmö, där han tog in på ett hotell och yxade till gubbar för att kunna betala hyran. Han bosatte sig emellertid i Oskarshamn och tog lektioner för någon skulptör. Men han var för självständig för att kunna ta intryck av någon. Hans lärare tvang honom visserligen in i ett slags naturalistisk gammaldags teknik för en kort tid. Han gjorde fina fruntimmer, rundgattade och klädda efter den tidens fason. Det påstås att han skulpterat sina släta hästar, ja gunghästar. I allmänhet tog han bara 12 skilling per styck för sina mindre arbeten. Han plägade gå ut i stan om torgdagarna med en korg på armen, fylld med allehanda konstverk, och sälja dem för 12 skilling stycket. På grund av detta slösaktiga levnadssätt fick han namnet ”Tolvskillingen”.

Så småningom började han karikera de så kallade ”Ottenbyarna”, hästar från Ottenbys remontdepot på öland.

Fortfarande 25 öre stycket. Nu började han finna sig själv, begreppet karaktär och karikatyr. Och blev fullväxt, åldrades och tilltog i visdom. Han utvecklade sig så småningom till ett fullödigt original och en älskvärd cyniker. älskade att chockera. Han började intressera sig för kommunalpolitik och uttryckte sitt missnöje med stadens fäders förvaltande av stadens medel.

Man företog diamantborrning på stadens torg och Döderhultarn infann sig kritiserande: ”Ja, människer, här bôrer I så möcke, så I får snart höre främmande språk ur hôlet!”

Han började studera. Visserligen lästa han överhuvudtaget litet, men han hade tre små tunna läroböcker i geografi, zoologi och astronomi. Dem kunde han utantill och spekulerade ständigt över naturens under. Men han ägde en fjärilslarv i en glasburk, ”om vilken ingenting stod i boka”.

Han höll en gång ett astronomiskt och geografiskt föredrag i Oskarshamn på Sveasalen. Han hade annonserat det ordentligt. Det var under kristiden och betalningen skulle vara antingen en krona eller en liter bensin per person. Han hade ställt fram två hinkar att ta bensinen i, men föredraget misslyckades och han blev utskälld av publiken. Snilleöde!

Men han skrev stundom i stadens tidningar, då det gällde något, på kraftig och bra svenska.

*

Han hade börjat med små finslipade och finpolerade subretter, putsade och eleganta i den tidens stil, eleganta snusdosor med dödskalle och korslagda ben på locken, ett uttryck för den makabra fantasi, som han verkligen satt inne med. Men han slutade med de mest förenklade och konstnärligt stramaste skulpturer som någonsin förekommit i svensk konst. Den kritiker, som bara ler åt Döderhultarns konst, begriper inte konst. Då han framträdde som mogen konstnär var han 40 år och var alldeles ensam i sitt slag. Han var tragiker. Livet hade aldrig lett åt honom. Ni ska inte tro att hans konstverk äro karikatyrer. Han såg de fattiga bönderna så som han har skänkt dem åt evigheten. Det finns ingen optimism i hans figurer, och då han först visade dem i sin hemtrakt ansågs han icke riktigt klok. Man kan fråga sig själv varför hans konst blev så grotesk. Därför att han plötsligt upptäckte förenklingens hemlighet, all konst innersta själ. Han övergick med ett stort steg direkt från det petiga, nog och sentimentala till den stora konsten.

Han karikerade icke av elakhet. Han kände för sina modeller, kände deras fattiga liv och var deras när frände. Han hade under sin ungdom, föraktets tid, grubblat så mycket över livet, att hon, när han blev mogen och tvangs att träffa människor, gav dem, av blyghet och erfarenhet, grova, korthuggna och förenklade svar, förenklade som hans konstverk. Sådana människor äro visst icke ovanliga.

Men nu kommer en intressant fråga. Varpå berodde denna plötsligt påkomna förenkling i fakturen? Jag har träffat män som påstått denna förändring vara ett utslag av Döderhultarns ryktbara lättja. Ty han var fruktansvärt lat. Han gjorde aldrig något om icke svälten tvang honom till arbete. När han fick sälja en sak, upphörde han att arbeta. Under en period, efter en lyckad försäljning, gjorde han under de två år pengarna räckte ingenting. Om någon under denna tid beställde något av honom svarade han:

”Dä finns ingen arbetslust!”

Han kunde också leva på ingenting, så gott som, hade inga anspråk på livet. Hans mat var kaffe, sill och potatis. Hans budget gick på sin höjd upp till 500 à 600 kronor om året. Han var absolut döv för alla föreställningar om flit med tanke på ålderdomen. Han hade, när han icke behövde tänka på pengar, en storslagen tillfredsställelse med sig själv och kunde förälska sig i sina egna figurer, och det påstås med sken av sanning, att hans fantasiliv var så starkt, att han nöjde sig utan erotik.

Han kunde säga:

”Ja har e bru, som ä så grann, här i byrålåda, så ja vet inte om du får si henne. Bara lite cinnober på kinderna å buketten, så blir ho fullgången!”

*

Döderhultarn var uppfinnare. Som alla spekulativa människor av hans cert, hade han i många år sysslat med perpetuum mobile, och hans förakt för Vetenskapsakademien var sublimt. Han ansåg sig ha gjort en viktig invention, ett sätt att göra kartor. Från centrum av en väldig glasglob skulle vår planet fotograferas, sedan man - förstås - på globens yta tecknat de geografiska detaljerna. Det påstås att Vetenskapsakademien svarade, att den först ville ha en glob i naturlig storlek, vilken fadäs Döderhultarn aldrig kunde förlåta den illustra institutionen.

Då André skulle flyga till Nordpolen, anmälde sig Petersson som medresande. Men André svarade avböjande. Trots diskvalifikationen var Andrés avvisande brev Döderhultarns käraste skatt.

Mycket intresserade han sig för flygning och fick verkligen tillfälle att flyga åtskilliga gånger. Konstflygare gillade han, hans beundran för ”det fallande lövet” var förande. Men Zepperlinarna avskydde han. ”Bodensee”, som en gång besökte Stockholm och vilken Döderhultarn följde till Berlin, liknade han vid en lastpråm.

Hans lust att flyga var helt enkelt ett uttryck för hans människoförakt.

”När en flyger, så blir människera så usle å små som flugprickar på e karte.”

*

Som jag förut anmärkt var han innerst religiös. Taket i den enkla vindskupa, där han tillbragte största delen av sitt liv, var välvt. ”Dä ä så lustigt, för dä påminner som vårt rätte hem.”

När han kom att tala om döden, fick han alltid något salvelsefullt i ton och röst och började tala högsvenska, vilket i hans mun verkade något uppstyltat. En vän, som en gång följt honom till hans mors grav, berättade att han knäppt ihop händerna och talat: ” Här vilar du, min älskade moder, och här skall jag ock vila till uppståndelsens dag!”

Begravningen, en av hans bästa skapelser, var han själv förtjust i, kanske mest därför, att alla dess figurer äro porträtt.

Man bör icke tro att Döderhultarns gestalter äro slarvigt tillkomna. Mycket ofta äro de allvarligt studerade porträtt, och han var mycket noga med att betraktaren, den konstnärlige, skulle uppfatta dem som sådana. Den, som icke genast förstod och betraktade honom som en målmedveten konstnär, blev för honom bara luft, och det dugde ej att öppna en diskussion, ty han var absolut tvärsäker på att hans idéer voro de enda riktiga. Han disputerade aldrig. Han sade helt enkelt: Så är det! även då det gällde hans mest fantastiska paradoxer och aforismer.

En gång, då det talats om hans efterapare, vilka blevo legio, skrev han i en Oskarshamnstidning: ”Det finns 100 miljoner oförsörjda barn i Indien, men bara en Döderhultare.”

Han behövde egendomligt nog kontrast, en bakgrund åt sig själv.

Oförståndigt folk försökte stundom driva med honom, men med mycket dåligt resultat, ty hans filosofi var färdig, ett verkligt system. Och denna filosofi tillämpade han konsekvent i sin så kallade ateljé, som var det enda rum där han vistades, och enligt hörsägen var den underligaste bostaden i Oskarshamn - för att icke säga Sverige. Där åt han, där låg han de första åren efter moderns död, där högg han löst på alveden med yxa och kniv. Men limpannan och kaffepannan fingo aldrig tillfälle att frysa om fötterna. Han drack ohyggligt mycket kaffe och sockerdricka, var fullständig nykterist, men gagnade stora mängder opium i form av Roséns bröstdroppar, och bjöd gärna besökande på detta gift. För övrigt snusade han frenetiskt och tycktes smått förakta dem, som icke delade denna hans passion. Han spelade också gärna handklaver. Blev med tiden rätt obenägen att tala med människor, började magra och tyna av och ytterligare konstatera alltings fåfänglighet samt dog slutligen den 15 mars 1925.

*

Jag lovar härmed högtidligt att aldrig hädanefter skriva om någon man, som jag icke sett och umgåtts med. Men min beundran för Döderhultarn är stor och äkta. För mig står han som en konstnär av Guds nåde, en av de få utvalda. Hans minne och hans konst skall leva.

Fattigstugan

Ur ”Kryss och landkänning”

Jag ser mig själv som en liten tolvåring pulsa landsvägen framåt genom drivorna. Jättefurornas kronor gunga vita av yrsnö, mina kläder äro vita och vita moln av snö virvla upp vid varje steg. Jag bär på en korg, som skall till fattigstugan, och i den finns ett dussin ljus, ett dussin julkusar, underligt formade bröd med hedniska linjemotiv, några korvar och ett stycke färskt fläsk. Ty i morgon är det julafton.

Vid Domberget stannar jag och stampar i marken, ty här är vägen ihålig och härunder bo troll, som ha varit farliga förr i världen, men nu kunna skrämmas med stampningen av en barnfot. Jag tänker mig deras håla med röda sandväggar och tallrötter i taket, hopsnodda som ynglet i ett snokbo. När jag stampar, faller sand i ögonen på mordfolket och de slicka ögongloberna rena på varandra och åja sig. Det låter som när vesslor gnissla i ett stenröd.

Litet längre fram passerar jag Klädstenen, som ligger några steg inne i skogen. Den är ett rullstensblock, och sedan generationer vika gummorna av vägen där och ordna sin klädsel, innan de fortsätta till kyrkan. De knyta de stora vita huvuddukarna ovanpå de svarta och fälla ner de vita stärkta underkjolarna som för dammets eller snöns skull burits uppfästa. Och en efter annan gå de bakom stenen och huka sig ned några ögonblick. Ty kroppen är den helige andes tempel och man skall gå in i herrans hus utan jordiska tankar eller behov.

Nu glesnar skogen. Till vänster skymtar genom yrvädret Möcklaflons vita yta och till höger sorlar en brun bäck, där smågäddor gå upp om vårarna och där jag gått med mässingssnara. Men nu har snön slagit bor över den här och där. Vid åborn stannar jag och tittar ned på den varmbrungula bottnen. Vissen starr står och darrar i strömdraget. Om man hoppar upp och ned på strandtuvorna, komma feta gröna kräftor baklänges ut ur gyttjemoln och gå på sned en stund tills de besluta sig för att krypa in i något mystiskt hål under motsatta strandens tuvor. Men nu måste jag gå till fattigstugan!

Genom yrsnön ser jag redan kyrkan, sockenstugan och fattigstugan, tröstlösa, fula och fattiga alla tre. Mitt för kyrkogårdsgrindarna ligger en väldig driva och från dess krön kan jag se in över gravarna, där jag lekt med mina skolkamrater. Där finns bara två familjegravar. Inom ett järnstaket ligger kammarjunkare Spaldencreutz, som sades vara Gustav IV Adolfs bror, fast Gustav den tredje kanske inte var hans far. Underliga äro herrans vägar! Och under en mossig sten ligger Maja Skragge, änkan efter kaparkaptenen, som kom hem från Medelhavet med en järnkista full med spanska dubloner och holländska bågskyttar och köte fyra hemman i socknen och reste ut igen och försvann. Men änkan fortsatte hans regemente och piskade upp drängarna högst egenhändigt och körde sitt fyrspann själv när hon åkte till kyrkan.

Men utanför sydvästra hörnet av kyrkogården är självspillningarnas plats, och där växer intet gräs, ty marken är förbannad.

I sockenstugans övre våning bodde klockaren, som var fritänkare och spelade gammal musik på ett gammalt piano med gula tangenter och spinetton.

Bredvid sockenstugan låg fattigstugan, rutten, sned och vind, två rum nere, ett på vinden.

Jag stampade av mig snön i den svarta förstugan. Från köket, det största rummet, hördes ilskna röster, gamla, vresiga, knarrande gubbstämmor och gumfalsetter. Vid mina stampningar förtonade grälet därinne som en döende morrning, dörren öppnades och jag kände igen Regentas röst, som frågade: - Ocken ä dä? Regenta var stående namn på fattighusets värdinnor.

- D’ä bara Albert, jag skulle lämna en korg hemifrån.

- Kors i alla tier, ä Albet ute å går i tocket vär! Ja, si den frua, den frua, ho tänker då förjämnan på di fattie. Stig in å värm sej, de yr ju så d’ä rent okrestlit - åj åj åj, å så tånger korgen ä! Ja, den frua, den frua, en har la allri sitt maken!

Jag klev över den alnshöga tröskeln och såg mig omkring. Det var inget obekant folk, jag kände varje fattighjon.

Nu sutto de där i sina fållbänkar, män och kvinnor om varandra och sågo i den tilltagande skymningen ut som trasbylten. Elden smällde och pep i några sura tallpinnar på härden och det sparsamma skenet fladdrade som på måfå runt vägarna, kastade en ljusfläck här och en där, glänste till i ett par brillor, kom en flintskalle att blänka.

Där satt gubben Sjöstedt, nittiåringen, rak i ryggen som en soldat, oböjd av ödet, hård som flinta, hemsk ännu att skåda, när sinnet rann på honom. Han hade varit socknens rikaste bonde men processat bort gård och grund, processat bort sitt sista öre. Nu satt han här längst upp vid fönstret och stirrade framför sig med små tickande ögon. Han delade säng med Gremsingen, en åttiåring som också varit bonde. Han led av andtäppa och vi pojkar kunde härma hans pip och hostning på ett sätt som närmade sig fulländning.

Dessa båda bildade fattighusets aristokratiska element.

Där satt Grejsen, före detta soldat, omstrålad av ett slags krigisk gloria, ty han hade legat på kommendering i Skåne när Carl XV skulle hjälpa dansken mot tysken. Han ljög så att små blå lågor flammade kring hans enda framtand. Han hade vita mustascher, vit rättarkrans och spännhalsduk, blå outslitliga kommissbyxor med skinn på knän och bak och träskostövlar. Bredvid honom satt Håka, före detta mordbrännare, numera kvastmakare. I fattighuset bodde han bara om vintrarna. Somrarna drog han omkring i bygden, ty han hade vandrareblod. Han var känd i varenda socken mellan Eksjö och Västervik. Man skulle aldrig lämna honom ensam i köken. I hans korg hade jag en gång släppt in en levande ekorre. -

I nästa fållbänk sutto Kitta På Sne och Falka-Stava. Kitta hade tjänat piga i bättre hus, men en sergeant hade gjort henne olycklig. Sonen som blev sjöman hade skickat hem pengar i många år, men så småningom upphörde sändningarna. Han var väl drunknad. Falka-Stava hade varit regementshetär vid Smålands husarer. Nu var hon stendöv och använde sina hoptiggda slantar till snus. Hon hade inte ett grått hårstrå, ögonen voro svarta som kol, örnnäsa hade hon, som alltid var brun av snus, rynkig var hon som ett gammalt äpple, och kring for hon som ett torrt skinn.

I sängen mittemot satt Muffa-Lotta, som inte kunde tala rent. Hon kardade ull åt bondhustrurna och sprang med skvaller. Hon var krokryggig så att huvudet tycktes sitta mitt på bröstet och gnodde i ur och skur utefter vägarna med sin ullkorg, fick en kaffeskvätt här och en där. Det var en sport bland oss pojkar att kunna tala som Muffa-Lotta.

Bredvid Muffa-Lotta satt Lama Johanna. Benen voro förtvinade och hon måste ha hjälp med både det ena och det andra. Men sticka strumpor kunde hon. Hennes fingrar rörde stickorna blixtsnabbt och ögonen hade hon med sig. Hon hade en fix idé - att ett kärleksförhållande existerade mellan Falka-Stava och Håka. Det tjänade ingenting till att försöka ta henne ur den tron. Hon kunde ligga vaken natt efter natt och stirra och lyssna i mörkret, och när hon jagat upp sin fantasi tillräckligt väckte hon sin sängkamrat och bad henne dra eld på en svavelsticka, ty det stod aldrig rätt till. Och Muffa-Lotta for upp ur sömnen och bad på sitt kinesiska språk Johanna dra ända in i Hälsingland. Och då vaknade kanske de andra. Grejsen svor så taket kunde lyfta sig och Kitta På Sne skällde och gnällde om nattfred och försäkrade att Falka-Stava låg som död under samma fäll som hon - det var bara svartsjuka - hon skulle skämmas och veta hut gamla lama människan - tänk om Johanna vore frisk och hade samma sinnelag -marskattorna voro som läsbarn emot henne, och en skulle vända ut och in på henne och titta på själen - håll dej still och sov ditt skrälle!

Och då teg Johanna. Hon våndades en stund och suckade och vred på så mycket av kroppen hon kunde tills hon somnade av trötthet vid att lyssna och stirra. Och snart hördes bara de sovande stångande, Gremsingens pip i bröstet och en och annan snarkning.

I den återstående sängen låg stortjuven Stolpe. Han sov mest nu på sina lagrar. Han var över 70 år och 40 av dem hade han varit i fängelse. Det var han som stal kyrksilvret i Håskulla kyrka med prästen Ekborns hjälp. Prästen stod själv i sakristian och langade dyrgriparna ut genom fönstret till Stolpe. Ekborn hängde sig i rannsakningshäktet, men Stolpe ville leva och vittja flera kyrkor. Det lyckades också, men han blev alltid fast, ty kyrkstöld hade ingen välsignelse med sig. Han var far till en massa barn som alla hade samma tjuvsena och voro fruktade i många kyrksocknar, ty de drogo sig ej för att ta till kniven om det gällde.

Man må inte tro, att Gubben Stolpe var orkeslös, fast han sov för det mesta. Han var bara lat.

Hans sängkamrat var Blinningen, Johan Petter, blindfödd och f. d. elev vid blind- och dövstuminstitutet. Han representerade bildningen inom fattigstugan, ty han var den ende som kunde läsa. På vinterkvällarna, så hjonen trötta efter dagens strövtåg med tiggarpåsen sutto och dåsade i mörkret - ty ljus användes icke - tog Johan Petter fram den enda bok han ägde och läste med oändligt långsam sövande röst igenom den från pärm till pärm. Han kunde den sedan många år utantill, men han satt ändå och fingrade på de upphöjda typerna alldeles som på institutet, ty det hörde till, han var lärd så. Boken var Den Blindes tidsförsonare, Stockholm, tryckt hos L. JAG. Hjerta 1842. Johan Petter var litet larvig, litet fjollig, eller hur man skall säga. Han var en fyrtiårs man, yngst av hjonen. Lama Johanna påstod alldeles säkert att Regenta och han hade sitt ihop, men hur det var med det vet inte jag. Säkert är emellertid att Johan Petter var favoriten. Regenta var en frodig femtioårs människa med tjocka läppar, små talgiga ögon och lätt grånat hår. Hon var despot och styrde med järnspira. Hon hade många år bott tillsammans med skinnskräddare Parath i Uddestorp, och när han dog - han frös ihjäl efter en vintermarknad i Ingatorp ute på Bruzaholmsskogen - sökte hon och fick den just lediga och framstående befattningen som Regenta i fattigstugan.

När hon var på dåligt humör och skulle liva upp sig med en kaffeskvätt och gick fram för att elda i spisen, där vart hjon hade sin egen kaffekokare stående, kunde den onde flyga i henne så att hon slängde alla de andras kokare utåt golvet så att sumpen yrde och skrek: - Ja har ju sagt att spisen ä min!

”Spisen är min, sa Regenta,” var ett ordspråk i socknen.

Vid sådana tillfällen blev det liv i luckan. Grejsen svor och gubben Stolpe lovade att skära av morlösa (matstrupen) på Regenta. Muffa-Lotta skällde på kinesiska och Falka-Stavas ögon lyste som onda stjärnor. Hon ville bitas och rivas, men Regenta var stark och satte henne i sängen så lumporna yrde.

Regenta bodde i vindskammaren. Det var liksom förnämligare. Så när hade jag glömt berätta att det andra rummet på nedre botten upptogs av gubben Geiz, f. d. husar och tokig, fast hans galenskap som oftast var av det mildare slaget. Han låg i sin säng höljd i trasor av de mest vidunderliga slag och kulörer och lallade som ett barn, måste matas som ett barn. Men när han fick sina anfall måste han bindas. Då sköt han fradga ur den tandlösa käften och vrålade så och då fram rysliga svordomar, minnen från korpralstiden och rekrytexercisen vid Ingelsta skvadron. Ja, nu sutto de där i sina fållbänkar allesammans. Ur de svarta munnarna stod andedräkten vit, ty det var kallt i rummet. Blåsten ven i ett par trånga rutor. Den sura veden fräste och smällde.

- Ja, ja få la tömma kôrgen då, Albet lelle, sade Regenta, för han sa la ha en tebakers mä sej, när han går.

Hon började plocka opp innehållet på fällbordet.

- åck åck åck, ja, den frua, den frua! Si va brö, va brö, å vörtbrö te på köpet! å va kôrv å va fläsk - ja, åck åck åck! - å va ljus - ho tar sej rent å för när.

- I kan la tänna på ett ljus då, när en har lyse, sade gubben Sjöstedt.

- Ja vesst, vesst, Sjöstedt lelle, dä sa ja vesst dä. Ja sa bara gå opp på kammarn ätter svagelstecker. Ja, si nu slipper den fattige å setta i mörker. Si en törs inte lämna nåra stecker här nere, för si gubba ä så ovålia så.

- Hut, käring, brummade Stolpe. Men vindstrappan knarrade redan under Regentas lispund.

Stolpe reste sig knarrande ur sängen.

- Ja, en sa la glo på gusslånet, då, etter som dä likar sej te kalas.

- Steck inte dit klorna förrän dä bler ljus, för då får du mek å leka mä, varnade Grejsen. Nää du, Stolpafaen, Regenta sa räkna, innan du ger dej opp i maten. Sett logn, sa ja!

Regenta klev in.

- Si ja feck lôven å ta rätt på ljusastaken också, si! Va ä I oppe ätter, Stolpe? I har la inte vatt framme ve bordet? Si nu ble dä ljust- å o’ocke ljus, köpeljus ä dä, ja, en har då allri sitt maken, den frua, den frua, ja säjer då dä! Hr I vet å tacka nu, era stackare? Ja, ja får la tacka då för mej å di andra. Gu ska löna hasskapet på den yttersta dagen i evihet amen, skulle inte sånt hasskap få sitta på nådatronen i hans rike, så kômmer la ingen in i saliheta, d’ä ljug dä!

- Ja tack, söta snälla! Hälsa å tacka så möe! Ja tack, då! ljödo några röster i korus.

Men Blinningen tillade: - Vell inte Albet ha ett guss ord mä säj på vägen?

Regenta for ut: - äsch, tösst mä dej, Johan Petter! Han vell läsa, stackarn - - Men Albet får la gå nu, innan dä blev nermörkt.

- å, jag ä inte mörkrädd! Läs du, Johan Petter!

Jag visste att Blinningen blev ledsen, om han inte fick läsa för varje främmande som hade något ärende i fattigstugan.

- Sir I dä, Regenta, atte han vell! triumferade Blinningen och grävde fram sin bok bakom huvuddynan. Han började fingra på första sidan och stavade i klagande tonfall:

Den blindes Tidsförsonare.

Stockholm, tryckt hos L. J. Hjerta, 1842. Stormäktigsta Allranådigsta Drottning! Detta första i Swerige werkställda försök att medelst tryckta upphöjda bokstäfver berede Blinda tillfälle att sjelfwa lära sig känna och läsa sitt modersmål, nedlägges i underdånighet inför de Blindes och Döfstummes höga Beskyddarinna. Det nådiga hägn och Moderliga beskydd, hwarmed Eders Kongl. Majestät alltid täckts omfatta dessa wanlottade med-christna, inger mig den ljufwa förhoppning, att denna lilla samling af tänkespråk m. m., utgifwen till ljus och tröst på den Blindes töckenhöljda bana, skall med nådigt wälbehag af Eders Kongl. Majestät upptagas. Med djupaste undersåtlig wördnad, trohet och nit framhärdar Allernådigsta Drottning, Eders Kongl. Majestäts Allerunderdånigste och tropligtigste tjenare och undersåte O. E. Borg. Allm. Institutet för Blinda och Döfstumma den 8 Now. 1842. ABCDEFGHIJK - dä hörs bjällrer i Ekeberga li, sade Blinningen plötsligt och lyssnade.

Jag lyssnade också, men hörde ingenting.

- LMNOPQ - di kommer närmre, dä la nôen, sum sa te tôjet - RSTUW -

- Va sa du setta å läsa upp alfabeten för? Dä vet la du, atte Albet är lärder på förut, sade Regenta.

- Dä kan va, dä, invände Johan Petter, men när alfabeten står här, så sa en la läsa opp’et. å seffrera å skiljeteckna mä. Men nu så komme dä redia guss ord: Tröste- och tänkespråk. Tålamod besegrar allt. Flit bräcker mödans skal. Blott werksamhet är liv, och arbete är njutning.

Nu hördes bjällrorna närma sig i rask takt.

- Daglig öfning gifwer färdighet. Gör rätt, det är din plikt, gör godt, det är din ära, fortsatte Johan Petter i sorglig näston. Där tro och kärlek styrka gifwa, försakelse blir lätt för menskan.

- Di kommer hit, åkarna, sade Blinde Petter. Nu tar di å ve grinna.

- D’ä la nôen, som sa te klockarn, gissade Regenta och försökte se ut genom fönstret, som nu stod svart i kvällningen. Nä, jesses, di kör rakt på vårat, va kan dä va för främmat?

Släden stannade utanför fattigstutrappan, tunga stövlar klampade på bron och i förstugan, dörren rycktes upp och in kommer Johan i Havvik, fjärdingskarlen. Han kom tydligen ”i dragande kall å ämbetets vägnar”, ty han såg bister ut, en förkroppsligad bild av den hämnande rättvisan. Gubbar och gummor stirrade oroligt på den mäktige.

- Go kväll, sulle ja la sä, men dä egentelien mä Stolpen och Regenta ja vell tala. Säj nu, Stolpe, har du sin din, Kalle, den lömmelen, gömder här nôenstans. Ljuj nu inte utan erkänn, för här sa i alla fall ble unndersökning och rumsterning. Finns han här, så säj ifrå du mä Regenta, å förvarra inte dett straff!

- Nää, fjärsman lelle, ja har inte sett te nån Kalle. ä dä nôen aen sum har sett te Kalle Stolpe? Nää, di dä! å faren sulle la va den närmasta.

- Inte har ja sitt pôjken, sade Stolpe och spottade framför fjärdningskarlen. Han ä la gammal nock nu för te inte hänga far sin i rockaskörta. Va har han gjort för nôe nu då?

- Jo han kum ut ifrå cellera i Jönseping som i förrgår, å han va inte väl utkummen förrän han geck på kroa å skar en bromsare ve bana, å när di sulle ta’an så skar han en två’l’tri te å smatt ut å kum unna. å i natt så har di brötet sej in hos handlingsman i Höreda å di tror att dä ä pôjken din, för dä va nôen sum hadde sitt’an bortåt Hunnersta te.

Gubben Stolpes ögon glindrade.

- Ja ta’an den som kan, ho ho, men här finns han inte.

- Men han brukar ju allti bo här när han ä ute på illt å jävelskap. Säj nu opprecktit, um I har’an här! Jasså, I vell inte. Ja, då får vi la bönna på å söka.

- Han öppnade dörren. - Agust, binn marra ve broa å kum in, för här ska ble rumstering. Lås farstedöra å ta u nöckelen!

- Nej, låt mej komma ut först, Johan, bad jag.

- Köss, ä Albet här? å ja sum inte så’an. Ja, dä bäst atte han går. Ajöss, ajöss, å halsa så gôtt!

Jag tog min korg och gick. Yrvädret hade tilltagit, stormen ven i kyrkogårdens kala aspar. Jag tänkte på min vän Kalle Stolpe, som varit så hygglig mot mig, då vi voro skolkamrater. Han var ju äldre än jag, men han var litet sen i skolan. Han låg inte åt vetenskapen. Vid det här laget var han väl aderton år. Hur många tallbössor hade han inte gjort åt mig, hur många enbågar hade han inte skurit för min räkning och hur mycket rackartyg hade han inte lärt mig. Hur m - -

- Va ä du för en?

Ur dunklet bakom syrenhäcken vid kyrkogårdsmuren steg en lång figur fram. Mitt hjärta stannade. Jag kände igen silhuetten genom snöyran. Det var Kalle Stolpe.

- Jasså, ä dä du, Albet! Ja så la, atte du kum ifrå fattistôva. Va ä dä för en släe, sum står där?

- D’ä fjärdingsman.

- Jävlarrr - då bler dä å ta på luffen igen - jösses va ja ä trötter, ja har gått i ett gångane sen i går môra. å i kväll hade ja tänkt å smita mej in, när Regenta hade gått opp på kammarn, å lagt mej på golvet eller krôpet ôpp i spisen, men nu går dä inte förstås, för kärngera kan inte hålla tjåken - va sae fjärdingskarn?

- Han sa att du hade skurit en bromsare - -

- Jojo du, di va på mej som fluger på sirap, men ja tappade u dom lite krösamos mä svallingen blank - -

- å så trodde di att dä ä du som har brutit dej in hos handlaren i Höreda -

- Hongri förstår du, gôsse, så dä rev å slet i buken, men ja skar bara å ett schok amerikanskt fläsk -

- Di söker efter dej på vind -

- Ha ha, låt dom snoka - å så har ja mä mej julklapp te gubbafasen, en kagge matsnus! å den ligger här i snön bakom syrenera - du ä en bra pôjk Albet å du skvallrar inte, men däj åt gubben att han har snus här i snödriva, när du går i julotta i övermôra. Men nu får ja ge mej i väg. Ligger sjön?

- Ja, nog har di gått’en, men inte ä han säker -

- Ja måste över sjön innan dä bler svart i kväll, för annars hittar ja inte dit ja vell. Håll tjåken, Albet, annars så vet du - -! Ajöss mä dej! Ja tar över åkern här å ner te sjön. Glöm inte kaggen!

Och Kalle Stolpe försvann i natten och snöstormen.

Sedan har ingen hört av honom.

Fröken Mallas omvändelse

Ur ”En bok”

Fröken Malla Heine skulle tillbringa eftersommaren hos sin bror revisionssekreteraren, som hyrde villa vid Lännerstasundet strax bredvid Fisksätra station. Försommaren hade hon tillbragt hos sin svåger kaptenen på Svea garde, men hon tyckte inte riktigt om honom, ty han skämtade så förskräckligt med Mallas svaghet att ej vilja erkänna sina fyrtiofem år, och hon hade verkligen nått denna kritiska ålder, då kvinnan förändras, jag vill just icke säga till det bättre, men i alla händelser så genomgripande, att resignationen bör vara ett naturligare resultat än en tilltagande skälmskhet och ysterhet.

Alltnog, fröken Malla reste ut med sina koffertar och föresatte sig att riktigt njuta av det som återstod av sommaren. Hon kom till Fisksätra med ett eftermiddagståg, och jungfrun som mötte hälsade så mycket från herrskapet, som var borta på supé hos konsul Naaman på Ingarön, dit de rest för en stund sedan. De skulle inte komma igen förrän vid middagstiden följande dag.

Fröken Malla installerade sig i vindsrummet utåt sundet, åt middag, och på kvällen satt hon uppe på verandan och studerade Ellen Keys Livslinjer tills solen sjönk bortom Duvnäshöjderna. Så kröp hon till kojs sedan hon ställt jungfruns väckarklocka på 5, ty hon skulle gå ut och njuta av den daggfriska morgonen och komma hem skälmsk och yster med famnen full av blommor och sätta i alla vaserna och överraska sin svägerska. Frukost ville hon alls inte ha, nej, visst inte, bara en liten kopp kaffe.

Hon väcktes brutalt av den ursinnigt ringande klockan. Hon sökte stanna alarmverket, men den lilla haken var borta, och hon stoppade klockan under täcket för att dämpa ljudet och icke väcka hela huset. Usch, vad klockan kylde på magen genom linnet! Hon kunde ha varit alldeles lugn, ty jungfrun hade inte kommit hem än -naturligtvis, då herrskapet var borta - och hon var ensam i hela huset. äntligen stannade ringningen. Fröken Malla gäspade, så att det lilla plomberade gapet lyste rosenrött med sin lilla lucka framtill, bara två tänders bredd, och de tänderna voro hennes stora sorg, hur vacker och elfenbensvit ersättningen än vilade i vattenglaset på nattduksbordet. Så började hon toaletten och stod snart färdig i sin 10-centimetersskjol, den vita blusen med guipé-filuret eller vad det heter och den vita segelhatten.

Jungfrun var och förblev borta, och Malla måste försaka kaffet. I tamburen tog hon en av svägerskans alpstavar och vandrade ut i den soliga morgonen.

Där fanns många stigar och hon valde en som bar till skogs. Men inte fanns här några blommor - det borde hon för resten ha förstått, nu så sent på sommaren. I stället skulle hon ta en duktig promenad.

Fröken Malla gick och gick. Hon hade aldrig varit i trakten förut. Stigen bar över berg och backar. Här och där lyste en villas plåttak genom lövmassorna. Solen steg och det blev varmt. Då lyste det till av vatten mellan trädstammarna. Stigen bar nedåt.

Hon kom till en vik eller ett smalt sund, vad det nu var, men inbjudande såg det ut. På andra sidan såg hon en halvförfallen brygga och längre ut reste sig en flaggstång och en vit skorsten ur barrskogen. För resten såg hon inga kulturmärken. Om hon skulle bada?! Hon rodnade vid bara tanken. Djärv var den onekligen - så här utan badhus och utan badlakan. Men det var alldeles rysligt hett och så här tidigt på morgonen var naturligtvis inte en katt ute. Hon tvekade ett par minuter, men så började hon hastigt kläda av sig i ett buskage och snart stod hon på stranden darrande i sin jungfruliga om också något passerade nakenhet och det bruna födelsemärket på hennes abdomen, som ingen hade sett, men som hon det oaktat var så generad för, skylde hon med handen för det fall, att - - - för det fall, att - - -.

Fröken Malla steg i den gulskimrande vågen och började plaska. Hon gick allt längre ut. Vad det kylde skönt. Hon plaskade alltmer energiskt. Här slutade bottnen mot bråddjup och här måste hon stanna - - - men vad var det?!!!

Dunk, dunk! lät det. Något vitt lyser genom alarna strax bredvid. Det är en ångbåt. Gud nåde fröken Malla. Hon upphäver 6-strukna fiss och inser att hon ej skall hinna i land förrän ångbåten har passerat. Beslutsamt men med en livdömds uttryck i ögonen sätter hon sig ned. Vattnet når henne till halsen. ångbåten är framme.

Gustavsberg IV läser hon frånvarande på dess sida. Men o du milde, o söte! O, o! Hon försöker huka sig ned så vattnet når henne till näsan - längre kan hon inte.

På akterdäck står den otäcke major von Hagen och tittar efter orsaken till skriket - - - men vad i herrans namn?! Vattnet sjunker omkring henne, sakta först men så allt hastigare och plötsligt sitter fröken Malla nästan torr på den leriga bottnen, naken, ohöljd för allas blickar, medan ångbåten passerar och propellerna fortsätter sin sugning. Major von Hagen klämmer intresserad fast sin monokel och bredvid honom står - fröken Malla bidar döden - kammarherre Hökenberg, han med de röda mustascherna - och en liten pojke - o, det är lilla Gösta von Hagen, som vinkar med sin mössa och ropar: - Titta, tant Heine, goddag, tant Heine, tack för pralinerna!

Gud!! Hon har badat vid Stäket.

Nu är ångbåten förbi och vattnet stiger igen. Det kunde vara onödigt för resten tycker fröken Malla. Hon vacklar i land och hennes vita abdomen med födelsemärket försvinner i buskaget.

Fröken Malla är mera död än levande. Och medan hon klär sig i buskaget försiggår en ännu mera genomgripande förändring med henne än den kritiska åldern mäktat åstadkomma.

Fröken Malla finner sin Gud. Hon inser, huru tomt hennes liv har varit, hur ytligt, hur flärdfullt. Och kärleken, som aldrig fick förljuva hennes tillvaro, hur värdelös är den icke mot den kärlek, som finnes däruppe. Och alla män äro - - äro - - ena slokar, ja, just slokar!

Fröken Malla stannar två dagar hos sin bror revisionssekreteraren. Hon skrattar icke som förr, allt det skälmska och flickaktiga är försvunnet, hon har blivit en gammal kvinna och hon påpekar det också. Brodern har icke ens en bibel på sitt sommarnöje. Fröken Malla reser till staden igen och pastor Josef Rosenius kan räkna ett nytt lamm till sin växande hjord.

Hälje

Ur ”Naket o. s. v.”

Indelte soldaten Hälje ved Södra Vedbo kompani av Kalmar regemente var av hårdför släkt, mager och seg och en utmärkt arbetare, som en äkta smålänning anstår. Hans torp låg långt inne i skogen utan grannstugor på nära håll. Mellan mötena på Hultsfreds slätt syntes han sällan till utom vid kyrkan och på något gille, ty på sådana voro soldaterna då för tiden ärade gäster. Hans hustur Maja var en ordentlig kvinna som skötte hemmet och födde ungar utan tanke på en överbefolknings faror, alldeles som det bör vara.

En vinterdag, då Hälje fällde timmer, slant yxan och skar ett djupt hål i stöveln. Han svor till ett tag men fäste sig icke vidare vid saken. Då han kom hem på kvällen, var strumpan alldeles röd, ty yxeggen hade gjort ett litet hack i stortån. Den ville icke sluta att blöda, utan Maja måste mitt i natten springa den långa vägen till backstugusittaren Jarl, som kunde stämma blod. Denne följde beredvilligt Maja, läste över foten, fick två tolvskillingar, ty det var hans taxa, och dessutom ett par ordentliga kaffegökar. Följande morgon var Hälje åter i arbete.

Blödningen hade ju genast stannat, men efter ett par dagar började tån värka. Och till slut värkte den trots baddningar med brännvin och salt, så att Hälje inte kunde gå till skogen, utan satt hemma och hävde ur sig saker, som han inte hade lärt sig i doktor Martin Luthers katekes eller någon annan kristen bok. Han fick icke sova för plågorna och tån började bli svartblå. Att resa in till doktor Wiborgh i Eksjö skulle aldrig ha fallit honom in, Jarls upprepade läsningar voro till ingen nytta och närmaste kloka gubbe, vad kallbrand och annan värk hos både kreatur och människor anbelangar, bodde ända nere i Pelarne socken. Och en natt tog Häljes tålamod slut. Det värkte och högg i tån så att det sjöng i skallen på honom. Nej, nu blev det för jävligt! Han beslöt att ta saken i egen hand. Vrålande välte han sig över Maja ur sängen och hoppade på ett ben svärjande bort till fällbordet, där rovoljelampan stod. Han tände och lyste i verktygslådan, som hängde på väggen, valde ett stämjärn av grova mått, tog vedyxan och satte den onda foten på huggkubben i spiselvrån. Maja anade att en operation var i görningen. Hon ville skrika, men vågade icke, och höll händerna för ögonen. Detta var ju rent förskräckligt! Tänkte han verkligen hugga av sig tån?!

Det såg så ut. Men nu tycktes han bli betänksam. Han lade från sig tillhyggena och hoppade till hörnskåpet, som han öppnade. På dess nedersta hylla stod en kvartsbutelj brännvin. Den satte han för munnen och kolkade ljudligt i sig innehållet. Han kunde sannerligen behöva något att hämta mod och kraft ur till det som förestod.

Och nu satte han åter foten på huggkubben, märkte med stämjärnet på tån ända inne vid foten och klämde till med yxhammaren.

Jaha, där låg stortån och blogade. Maja såg mellan fingrarna ur foten blogade. Golvet blev rött. Det såg ut som vid en slakt. Hälje tittade halvfånigt på stortån och den stympade foten. Värken i tån var ju borta, men det gjorde inte precis gott i foten heller. Och blogen måste stämmas.

- Opp, kärring, å skaffa traser, men dä ska bli fort, annars jädrar -

Men Maja stod redan på golvet bakom mannen, skakande av rädsla och kanske litet av kyla också.

- Ja stå inte å glo utan skaffa lockenät (spindelväv) å traser å mojänger, inna blogen rinner å mej! Har du inga traser, stolla, du har ju särkafaen, riv å framsida, den har du inget bruk för!

- Jae Jessus söte goe Hälje, men först måste ja ha lockenät, annars stannar inte blogen -

- Lockenät finns i bokhylla, ditt blinnstyre! Dä finns på bibelen å gamla postilla å på di annre böckera mä.

Hälje ägde utom Undervisning för infanteristen och almanackan fem böcker av andligt innehåll, alla täckta av damm och spindelväv. Snus hade han i näverhurran, så nog fanns det mojänger.

- Tänka att barna sover, sånt liv som här ä! sade Maja medan hon samlade spindelväv. Inte ett ljud hördes från kammarn.

- Prata inte, kärring, utan lägg förband!

Först tvättade Maja nödtorftigt det gapande såret, ur vars mitt benet lyste blodigt gult, med brännvin och salt. Därpå strödde hon på snus, mycket snus, och lade spindelväv över, mycket spindelväv och sedan ville hon ta sin enda linnesärk till förband, men Hälje röt och tyckte att detta var överdåd. Det fick duga med blaggarnssärken som hon gick och stod i. Hon rev sönder framsidan och det var inte utan att hon skämdes för sin karl, där hon stod i sin nakenhet, ty vi smålänningar voro förr i världen så beskaffade, fast ungdomen nu lär begripa att kroppen är Den Helige Andes tempel och ingenting att skämmas för. Förbandet blev så bra lagt, att Pelarnegubben själv inte kunde ha gjort det bättre. Men Hälje begrep inte riktigt, varför foten värkte, fast stortån var borta. Men sånt här kan kanske inte bli bra med detsamma, resonerade han. Och lite värk skall väl en krigsman kunna fördra.

*

Hälje blev trots allt friskt, ty vi smålänningar tåla mer än andra folkslag. Och han fick fortsätta krigstjänsten, fast han på sätt och vis var krympling, men man var inte så noga med småsaker på den tiden. Maja hade alltid beundrat honom, även när han kom hem lite mosig från något kalas och började vänslas med henne, ty han var en riktig karl och det såg ut som om han vuxit sig högre i hennes ögon efter tåoperationen. Sådant vågar sig bara en verklig man på.

”Kärleken är av ett besynderligt slag”, står det i den gamla visan och ungarna kommo som förut, fast kanske med litet längre mellanrum. Men barntiden, som det hette, skulle väl snart vara slut. Och en dag gick det upp för Maja, att nu var det fyra år sen det sista kom till världen. Nu skulle hon väl få vila till döddagar, vad barn beträffar. Men vad vet människan om sådant! Rätt som det var, var det färdigt igen. Detta var en verklig missräkning och hon började bli litet gnatig, särskilt så Hälje kom hem och var glad i hågen. Då låg hon och malde och malde om detsamma och förebrådde mannen, att det var som det var. Nu kunde hon ha behövt frid och ro. Hon hade aldrig bråkat med sin karl och han hade intet att förebrå henne. Men någon gång fick det vara slut.

Ju närmare hon kom sin svåra stund, desto gnatigare och argare blev hon och just då han ville sova, var hon som värst, grälade och skällde och var riktigt led. Och en kväll då Hälje kommit hem efter några kaffegökar och var vid ett farligt humör, om man bråkade med honom, utöste hon sin ledas skålar rikligare än vanligt, grät och skällde om vartannat och ställde till ett ordentligt uppträdande.

Plötsligt rann sinnet på Hälje och han skrek:

- Nej nu jädrar å slå alarm, om ja står ut längre mä denna häringa skällninga. För dä ä väl inte bara mitt fel, jäkla käring! Den här ongen ska bli den siste, dä kan du ge dej hundan på! Nu ä dä slut, dä ska ja visa dej! Ja har väl opererat mej förut, å rädd ä ja inte, dä vet du!

Och alldeles som den natten han högg av stortån välte han sig svärjande över Maja, klev ut på golvet, tände och lyste i verktygslådan, tog fram det gamla stämjärnet, grep yxan och satte sig under rysliga eder på huggkubben.

Då blev Maja verkligt rädd, ty hon visste att bakom Häljes ord stod en riktig karl, en soldat vid Kalmar regemente. Hon rusade upp ur sängen, ryckte till sig stämjärn och yxa och låste in dem i dragkistan. Ty det ville hon inte vara med om! Alltför höga värden stod på spel.

Sedan skällde hon aldrig, utan var from som ett lamm. Hemma i Småland är kärleken praktiskt tropisk.

Johannes

Ur ”Äventyr och hugskott”

Tåget stannar, och konduktören öppnar en tredjeklassplattforms järngrind. En liten satt karl raglar ut, full och bra. Svetten rinner i floder från hans panna och kinder och han släpar på den traditionella nattsäcken, vars tunnhet bulnar vid ena kanten. En avlång kropp göms där. Det är den traditionella litern. Mannen heter Johannes och är en av Smålands styvaste karlar.

Han kan endast med svårighet hålla sig upprätt. Han knäar och kutar, tar en överhalning då och då och stirrar med en oändligt slö uppsyn ut över de småländska pitpropsplantorna som omhägna den lilla stationen. Denna ängd är för honom ett universum, ty han kan inte tänka längre än till närmaste stad som ligger på en mils avstånd, omhägnad av liknande plantor. Och denna stad är med sina torgdagar ett eldorado med fläsk och kött och sill och ett spritbolag. Vid marknaden inger den honom en dunkel föreställning om cirkus och gyckel och positiv och harpor och basuner i smålänningens himmelrike.

Nu är han hemkommen från en vanlig torgdag och är yrvaken efter sömnen i kupén och håller på att orientera sig, medan svetten strömmar i det grova ansiktets fåror och snusblandat dregel rinner ur mungiporna ned på den rödgulblågrönsvartvita yllehalsduken och den dubbelknäppta västen, där silverkedjan prålar med sin urnyckel med skaft av fyrkantig silverplåt - enda arvet efter fadern.

Ur en förstaklasskupé hörs: - Att man tillåter såna där att följa med tåget!

Jag skulle vilja stiga fram och kunna ta av mig en fjäderprydd barett och släpa fjädern i sanden och säga med böjd huvud och handen på hjärtat:

- Sköna dam! Förlåt en vandrande riddare, men det är bara Johannes som är litet dragen och det är hans rättighet just nu. Han har inte dansat sig trött, han dignar inte under utmärkelser, han har icke tornerat sig så där echaufferad för någon frökens äras eller färgers skull. Men han lastade i natt ensam en hel järnvägsvagn med grova stockar. Det är helt simpelt en jäkla karl. Sköna dam, jag hälsar er!

Men då visselpipan ljuder och tåget går, ser jag, att det inte är någon ung dam utan en gammal fröken med hakbandshatt och ett ansikte, i vilket litet grävt ännu djupare fåror än i Johannes, fast orsakerna äro andra.

Tåget går alltså med den gamla kvinnan och hennes indignation.

Johannes står kvar på perrongen. Han ser slött på lokomotivets ånga som dröjer kvar och böljar några sekunder inom stationens hank och stör, och så styr han ut på landsvägen. Han ler för sig själv, ty han är lycklig. Han har inte hört ett ont ord, han är full och glad och fredlig och han glömmer, att arbetet börjar i morgon igen.

Johannes har arbetet sig fram till förstugubron. Där står hustrun och ser hur det är fatt. Men hon grälar inte som de flesta hustrur skulle göra i samma situation. hon bara säger till ungarna: - Nu är far hemma och nu går ni ut, för nu ska far sova! Hon hjälper honom uppför trapporna och in i kammarn, räddar nattsäcken med dess liter. Johannes dråsar i fållbänken och slumrar in i ett nirvana som du och jag ha svårt att tänka oss. Ty vi ha ju nerver, säges det, medan Johannes bara har en nerv. Den ena ändan har han i huvudet, den andra sitter han på. Alltså en nerv som en kabel. åtminstone låtsas han inte om, om den har förgreningar.

Johannes sover, och fridens änglar omsväva hans läger.

Nu till Johannes historia och orsakerna varför jag unnar honom hans lilla fylla. Johannes är statarpojke från början. Då han blev 22 år, gifte han sig med en läskamrat, som han funnit till äktenskap lämplig. De hade gått några år och hållit varandra i händerna och lyssnat till blodets sång som lät allt närmare - och under den farliga höbärgningstiden - ni förstår - ladorna, där syrsorna sjunga, de långa ljumma nätterna och styrkan som kom musklerna att svälla. Så var den saken klar - och varför skulle inte Johannes kunna gifta sig, han som kunde lyfta en räl på mitten och gå med en tunna råg uppför kvarntrappan sen han själv svängt den över nacken?

Nu kom de goda tiderna. Det blev kolkörning och skogsavverkning i stor skala nere i den fattiga socknen. Mastträden föllo först, så kom den medelstora skogen och sist pitpropsen i milliontals fot. Sågarna arbetade och de fattiga förtjänade pengar, men de rika förtjänade mera, ty de hade ju satt arbetet i gång.

I en isbelagd backe stjälpte Johannes lass. Han kom under och bröt högra armen och hans lurviga ölänning, som han köpt för 90 kronor, blev så illa åtgången, att han måste sälja den till slaktarn för 45. Men inom 14 dagar hade Johannes köpt en ny ölänning och gick med högra armen i band och lassade på med vänstra - och det var ändå stockar som voro 12 tum i lilländan. Pitpropsen var som tändstickor -och då han körde kol satt han framme på ryssen, svart som en morian och sjöng i svängarna, medan den nya ölänningen travade som på en kapplöpningsbana och isen stänkte om hans hovar.

Det var vackert att se hur kolkörartåget kom fram som en svart orm ur den vita skogen. Det ångade om de små hästarna och stybbdammet låg som en rök över och efter alltsammans. Fast det hör strängt taget inte hit.

Men så småningom blev det sämre med förtjänsten. Konkurrensen blev större. Körarna sålde sina hästar och började arbete med lastning vid järnvägsstationen.

Johannes kom ner och talade med inspektoren och bad att få lasta ensam. Eljest behövdes det åtminstone två att lasta en vagn med stockar, sliprar eller plank. Han fick det - och vi äro där nu. Nu lastar han - inte alls efter 8 timmars arbetsdag, utan som en fri man (något så när), när och så mycket han vill. Han har lastat ihop ett eget hem med en trädgårdstäppa och ett potatisland framför. Han vill inte ha någon kamrat, ty han vill lita bara på sig själv. Han lastar två vagnar på dygnet, ty han har Smålands hela seniga energi koncentrerad i sin lilla jättekropp.

Om du går ut mitt i natten på den lilla stationens lastplan, kan du vara rätt säker på att få se Johannisas silhuett mot luften över den svarta pitpropskonturen med ena ändan av en stock på sin järnrygg. Då hans två vagnar äro fullastade, går han hem och tar sig några timmars vila.

Men då han vaknar, äro lederna stelnade. Han känner sig som i bojor och han stöter på hustrun:

- Krestin, nu får jag löv å öpp! men ja kan inte röra e le! Du får löv å hjälpa mek!

Och Krestin stiger upp och drar sin man ur sängen. Där står han stelbent och med värkande rygg, medan Krestin klär på honom ylletröjan och hjälper honom med byxorna och västen och snör pjäxorna på honom. Och det kan hända, att hon måste leda honom några varv runt i rummet, innan hon fått honom så pass att han kan reda sig själv. Så får han sitt matsäcksknyte och det bär i väg.

Men då han i den sovande morgonen kommer in på stationsområdet och har satt sin breda rygg under en sliper och börjar knoga uppför den sviktande plankan, är han åter Johannes, som är smålänning och icke vet av några svårigheter. Bara han börjat svettas och fått maskinen i gång, går han som ett urverk. Från måndag till lördag.

Men på lördagarna, stundom, händer det, att han måste in till stan, till fantasi och narkos. Vem unnar honom inte det?

Han har uppfyllt sina skyldigheter mot sig själv och sin familj. Hans stuga är vacker och runt omkring gror föda ur den fattiga småländska sanden. Och lite ringblommor och pioner för själen också. Och lavendel för kyrkobesöket.

På söndagen gå de till kyrkan Johannes och Krestin. Johannes går två eller tre steg före, ty han är ju karl, och efter kommer Krestin med båda ungarna vid händerna och en tredje som gör hennes hy gul och gången släpande.

Men Johannes tänker inte på sådant. Han kommer att sitta på bortersta bänken ett slag och så går han ut bland gravarna eller till sockenstugan och bjuder på snus - eller också går han bort till stallen och pratar med herrgårdskuskarna och får sig en dragnagel ur deras söndagslitrar.

Kanske Johannes också har med sig en liten blå flaska och kan bjuda igen. Ty han har förtjänat sitt brännvin ärligare kanhända än herrgårdskuskarna.

På måndags morgonen blir det svårt att få honom i gång. Kanske Krestin rent av måste gnida hans armar och ben. Skulle han vila över en dag bleve han förstenad och socknens goodtemplare skulle säga: -ännu ett offer för brännvinet! Men Johannes vilar inte. Och intet ont har han gjort. Johannes är en av de hederligaste människor jag känner.

Lisabetta

Ur ”Mot aftonglöden”

Mors bästa värphöna hette Lisabetta, men såg ingenting ut för världen. Hon bestod mest av skinn, ben och ruggiga fjädrar och hennes huvud var så litet att man trodde sig se i syne. Höken hade varit på henne två gånger och hon var flintskallig litet varstans på kroppen.

Men mycket av passion gömdes tydligen i det gamla skrället, ty hon värpte så fruktansvärt energiskt att det till och med stått att läsa om henne i Eksjö-Tidningen. Flera tuppar hade hon upplevt och deras var väl äran i någon mån - det får man inte förbise, fast deras vilja till produktion på intet sätt kunde mäta sig med Lisabettas. I våra dagar, då Sverige får skämmas på grund av sjunkande nativitet, skulle hon ha varit ett högt och lysande föredöme.

Vi barn umgingos med henne som lekkamrater, visserligen något hårdhänta men fyllda av sympati. Barn äro tanklösa, ofta grymma, och på en utomstående skulle vi ha verkat i total avsaknad av djurskyddsvänlighet. Men Lisabetta älskade oss på sitt vis och sökte vårt sällskap. Stundom jagade vi hönsen, därvid utväljande var sitt offer. Flaxande och kacklande sökte de förföljda undkomma sina plågoandar, men fåfängt - slutligen måste de lägga sig ned kippande efter andan av trötthet. Men Lisabetta lade sig ögonblickligen och lät sig behandlas som en boll eller vad som helst. Som alla primitiva och i anseende tilldrifterna jordbundna andar var hon utomordentligt lätt att hypnotisera medelst ett kritstreck draget från näbben fram över ett bord eller ett halmstrå placerat i näbbens längdriktning eller ingenting. Hon somnade genast och skulle måhända ha sovit tills livet upphört, om vi icke väckt henne.

Hon följde oss på våra promenader, lät sig bäras under armen eller sittande på våra axlar eller huvuden. Ja, det var en märkvärdig höna! Trots alla godbitar vi stucko till henne, höll hon sig lika mager -hon levde väl ett för rikt känsloliv. Men hon kunde äta kopiöst. En gång hade hon hackat hål på en havresäck och ätit tills intetmera fick rum i henne. Oförmögen att röra sig låg hon som död med näbben i säckhålet. Hon kunde icke tillsluta näbben på grund av havren som formligen fyllde henne från början till slut. Och detta överlevde hon! Hur många av mina läsare skulle kunna göra detsamma?

Det fanns vintrar på den tiden, riktiga vintrar med manshöga drivor och oframkomliga vägar, där de primitiva snöplogarna dragna av oxar tyngdes ned av svärjande bönder med isiga skägg. Fyrtio graders köld var rätt vanlig de åren. Efter de väldiga snövallen fick man mödosamt gräva eller skotta sig fram till uthusen. En morgon hittades Lisabetta halvdöd i snön med fötterna frusna till isklumpar. Att hon gick igenom det var märkvärdigare än havreorgien. Men hon tinades upp och jag vet icke hur husets kvinnor behandlade henne, men frisk blev hon, fast i fötterna blev hon aldrig riktigt bra. Vår jungfru sydde galoscher åt henne av skinn och dem gick hon med hela vintern. De måste klippas bort på vårkanten och fötterna hade blivit deformerade. På båda fötterna låg en tå över den andra och hon gick litet valhänt eller valbent, hur man nu skall uttrycka det. Men värpte gjorde hon lika energiskt och tuppen, som icke fäste sig vid bagateller vad yttre skönhet beträffar, föredrog henne framför de andra hönorna. Lisabetta var lycklig - och värpte, värpte.

En dag kom Kalle i Sandbäcken med ett timmerlass efter sin lurviga hästkrake och stannade ett ögonblick utanför stationshuset. Kring krakens ben gick Lisabetta och plockade. Plötsligt gjorde hästen en våldsam rörelse med ena frambenet. Järnskon träffade Lisabetta i huvudet. Det ena ögat gick förlorat och hängde nedåt kinden som på en tråd. Huvudet blev konkavt på den sidan och Lisabetta dånade av efter ett smärtsamt kacklande. Hon bars in i köket, ögat klipptes bort och hon fick omslag, sedan det förfärliga såret tvättats med brännvin och salt, den tidens universalmedel. Hon låg stilla ett par dar i en korg i köket och pysslades om. När hon släpptes ut, var hon i början alldeles vimmelkantig och gick ständigt i cirklar åt höger, den sidan där hon hade ögat kvar.

Men snart var hon sig själv igen, fast utseendet icke kunde sägas vara tilldragande - mänskligt att döma. Men tuppen var av andra åsikter och Lisabetta började värpa om möjligt mera frenetiskt än förut. Hon värpte som en kulspruta, sade kusken hos patron på östraby, ty han hade varit artillerist och förstod sig på sådana grejor.

- Men le ä ho, å huvet bär ho på sne, som om ho hadde fått fylleslag, tillade han, ty han förstod sig på sådana grejor också.

Hur gammal Lisabetta blev, kan jag verkligen inte säga, men som höna betraktad motsvarade hon säkert en 60-70-årig människa med den skillnaden, att hon värpte in i det sista. Hon var ett fenomen, en Sara icke en Ninon de Lenclos.

En morgon hittades hon död i hönshuset. Det blev sorg i familjen och vi fingo lov att begrava Lisabetta i trädgården. Det blev en hederlig begravning med extra bespisning i hönshuset. Jag som äldst var både dödgrävare och präst. Lisabettas kvarlevor pressades ned i en tom 100-låda Nornan och med farfars gamla storm den på öronen, prästkragar klippta av papper och på ryggen en kappa, ett gammalt köksförkläde, förrättade jag jordfästningen och läste till slut upp den enda begravningspsalm jag kunde: ”Säll du som menlös fann din grav för åren etc.”

Aldrig funno vi en värphöna som Lisabetta. Nu i påskens tider vaknade hennes ljusa minne i min gamla själ.

Luskungen

Ur: ”Mitt liv och leverne”

Det artade sig till hunger och dyr tid i Småland. Det är inte länge sedan. Man behöver inte vara 50 år för att minnas det.

Det hade knappt kommit någon vårflod, och sen snön hade gått sin kos, kom torkan. Vägarna sprucko, åkrarna sprucko, och gräset, som trängde sig upp med små tvinande strån, brände solen brunt. Vattnet sjönk i sjöarna och bäckarna torkade ut. Emån letade sig fram bland bottenstenarna med ljumt vatten och gölarna stodo stinkande av ruttnande gräs och bubblande strandgyttja. Och solen stod röd och förfärande och obarmhärtig och tycktes dröja i sin bana för att stråla ned ofärd över marken.

I kyrkorna läste prästerna upp psalmbokens trollformler mot torka och bönderna gnällde trollsånger för att nedkalla regn, men det kom intet regn. Deras gud ville straffa det vrånga och horiska släktet, ty måttet var äntligen rågat. Smålänningarna framhärdade i synden, de voro slappa i tron, och det hade de för resten varit sedan många hundra år. De hade visserligen fått en duvning då och då i form av missväxt och kolera, men de kunde inte förstå att de syndat mer än vanligt på sista tiden. Bönderna tyckte sig behandlade orättvist och började tvivla. Men tvivlet är den farligaste synden, sade prästerna, som hade sina grova löner och inte behövde vara rädda för att maten skulle ta slut i deras visthusbodar. Bedjen och åkallen, sade de och vibrerade med rösten och slogo i predikstolarna, som de hade lärt sig av andra präster. Men tvivlen icke!

Under tiden brann solen allt hetare. Brunnarna torkade ut och kreaturen råmade efter vatten och föda, ty vinterfodret var på upphällningen. De sjöngs och bads i gårdarna, men himlen lyssnade icke.

Folket gick som i en dröm. Man såg tecken och under i luften. Hägringar syntes i skyn med krigshärar och moln av underlig skepnad.

Allt flera började tvivla på prästernas ord och bönens makt. Om vår otro och synd är orsaken till allt detta, sade de, varför förhindrar inte Gud vår synd och otro, då han är allsmäktig? Inte kan den allgode Guden vilja att något ont finns till, om han är barmhärtig och vill endast det goda. - Gud tillstädjer stundom det onda, svarade prästerna, för att pröva människorna. - är det barmhärtigt? frågade bönderna. - Vi förstå inte Guds rådslag, svarade prästerna, men han vill alla människors frälsning. - Varför tillstädjer han då prövningen, där lite var kan gå under? frågade bönderna åter. - Vi människor förstå intet av det Guds ande tillhörer, svarade prästerna.

Sådana samtal rubbade trosstyrkan i församlingarna och ledde till många misshälligheter. Trons pelare vacklade oroväckande i Emådalen, och det hände att prästerna fingo ordentligt med stryk, då de gingo hem från kalas hos länsmannen eller socknens kapten. Ty jorden skulle förgås i alla fall, och prästerna visste intet. Det var en förfärlig tid.

Jorden skulle förgås. Många tecken förebådade en sådan katastrof, som i det stora hela inte hade betytt så mycket i universum, åtminstone inte ekonomiskt.

Men smålänningarna voro intresserade, ty de hade dåliga samveten och voro inte riktigt säkra på att inte prästerna ändå trots sin oförmåga av logik hade rätt i månt och mycket, fast nog var det jäkligt att de skulle ha det bra, mat och dricka fult upp, under det man led nöd i stugorna runt om prästgårdarna. Kanske var det i alla fall bäst med bön och åkallan, då prästen ordinerade sådant.

I en socken långt inne i Småland, inte så långt från Emåns källor, bodde en tiggare i en förfallen backstuga. Han var en riktigt gammaldags trasig och barfotad tiggare och kallades Smugen, och han levde i sin koja med sin käring och en get. Varken han eller gumman tvättade sig någonsin, och Smugens tiggarpåse var om möjligt trasigare än hans paltor. Jag har själv sett Smugen då jag var 4 år gammal och minns honom rätt bra. Han hade blivit ett inventarium i Emådalen och gick icke ohjälpt ur något kök.

En dag vandrade Smugen och käringen tysta sin väg fram emellan ett par byar under den brinnande solen, Smugen först och käringen några steg efter, ty tiggare bjuda sällan sina fruar armen och gifta män tala ännu mera sällan med sina fruar - om dessa båda nu voro gifta -jag vet det inte. Då upptäckte Smugen något underligt vid vägkanten.

Det kan knappt beskrivas. Det var en kompakt spolformig massa som rörde sig framåt vid dikesrenen. Smugen stannade och såg. Den var en aln lång och bestod av millioner löss - och runt omkring var marken betäckt av tusentals löss, som rörde sig i samma riktning som den stora kroppen. Smugen petade i kroppen. Den var löss alltigenom, löss som lågo på varandra och hängde tillsammans och rörde sig. Det var hemskt och underligt. Smugens käring kom fram, och hon visste vad det var.

Det var Luskungen, ofärden som gick fram över Småland, sakta men säkert. Det hade hon fått veta av sin mormor, att när Luskungen visade sig, skulle det bli en vinter som man ej sett maken till. Folk skulle frysa ihjäl och mat skulle fattas, och tiggarnas död var given, då inte bonden hade en brödkaka i taket. än var det sommar men snart blev det höst och sedan kom det förfärliga, att jagas från gård till gård och ligga i lador, där det inte fanns ett strå hö och så somna i en driva utanför en stugudörr.

I nästa gård berättade Smugens käring om Luskungen. Det var hemskt att höra och Guds straffdom låg över Emådalen.

Folk gick och såg på vidundret, där det kröp framåt. Det var grått och olycksbådande och gick så sakta, sakta, och efter några dagar hade det hunnit till korsvägen vid kyrkbyn - ty det kom bara en aln framåt om dagen. Där såg det ut som om det ville vika av inåt kyrkan, men en kväll togo några drängar halm med sig och lade den omkring Luskungen och tände eld.

Det sprakade och smällde, som då man tänder eld på en enrisbuske, men han rörde sig framåt ändå. Då hämtade de mera halm och täckte honom fullständigt. Det blev ett bål och underligt var att lössen, som kröpo runt omkring, styrde kurs in i elden och förgingos där.

Luskungen förde med sig en religiös väckelse i socknarna. Folket delade sig i två läger, mot och för Luskungens betydelse. De klokare prästerna läto företeelsen verka utan att ge sig in på vetenskapens hala fält, de fåvitska nedsatte Luskungen till en naturhistorisk egendomlighet och blevo misstrodda. Smugens käring var den som segrade över alla partier. Det skulle bli en förskräcklig vinter, och det blev det.

Hösten kom utan gröda och folket längtade efter åska och svarta moln. åska blev det också i en socken, då adjunkten var ute i socknebud, och blixten slog ned mellan hästen och vagnen. Hästen segnade ned på knäna, men ingen skadades. Vintern blev den hårdaste i mannaminne. Allt Sverige hade lidit av sommarens torka, så att tiggare översvämmade landet och förtvivlade strykare rånade folk på kyrkvägen. Barn kommo bort under snöstormarna och folk hittades ihjälfrusna i drivan.

Men nästa vår kom med flod och regn och grön brodd och alla jordens dolda krafter levde upp, och Emådalen fick mångfalt igen efter det hårda året.

Jag kommer ihåg, hur Smugen berättade denna historia innan jag ännu fyllt 5 år. Han satt på pallen bredvid järnspiseln med sin bruna lappade påse och hade göra med att hålla sitt grå hår ur ögongen och klia sig, medan han åt sillen och ordnade brödbitarna, ty de största skulle gömmas. Marcus Larsson hade målat honom en gång i hans stuga med gumman och geten, och den tavlan är stulen, som de flesta av Marcus Larssons smålandssaker, men Larsson var lättsinnig som de flesta målare och hade mest nöje av att skramla i fickorna med sina värdelösa medaljer - berättade min mor, som såg honom på den tiden han åkte med spann genom grindarna hemma utan att öppna dem förut, och lät sin ateljé brinna, därför att det var så vackert. Men det hör ju inte hit.

Jag har också hört historien om Luskungen, som förvirrade Emådalbornas religiösa begrepp, några år senare, av folk som sett den, släktingar till mig, hederliga smålandsbönder, kyrkvärdar och häradsdomare, som skulle ansett det under sin värdighet att komma med något, som under någon form någonsin skulle inrangerats under begreppet fantasi. Så att jag tror irreligiöst.

Midsommar {hexameter}

Ur ”En bok”

Nu är sommaren här. Det blommar i skog och i hage,

gårdens vackra förgätmigej står och lyser i gräset,

lönnarna frodas och apeln står full av skäraste knoppar.

Tusenskönorna lysa i soln som smultron och grädde,

vildvinet spirar och suger sig fast mellan teglen på taket,

hundkaxen skjuter i höjd med svällande stammar och blommor

vida, som låge där strödd en vintergata i grönskan.

Men som en blänkande sköld är havet och hägrar i öster.

Morgonens tidiga sol förgyller tjäriga ekor,

blixtrar på årornas blad, och när strömmingen lyftes i sköten

fyllande fiskarens famn och pressande ekan på sidan

är det, som drog han en forntida skatt av silver ur djupet.

Runt om skriar måsarnas flock, men labbarna vila

lugnt på vingen och bida sin tid, till jakten begynner.

Borta längst i det dallrande blå, där dunsterna dirra,

strävar en ångare fram och dånet jag hör av propellern

genljuda mot mina berg, men jag ser blott röken av ångarn.

Soldiset står som en mur därborta på finländska sidan,

Ekerön hägrar och Signildsskär, och med kölen i vädret

skutorna stå på sig själva och gå som fantomer och spöken.

Härligt jag kallar mitt hav, när det välter med väsande kammar

in mot min bergiga strand och suger sig upp emot klippan

fräsande än som en katt och dånande än som en åska,

porlande, viskande, sjudande högt och tystnande åter.

Härligt jag kallar mitt hav, när det speglar solen och molnen

djupt i sitt djup och vid strand den vackra vaggande tången

lyser i guld och i grönt och en halv fots dyning förtäljer

mäktigt varannan minut om en storm som blåste i förrgår.

Satt jag i min kanot, när de rullande topparna gingo

högst med sitt vitaste skum över grund, över skär, över kobbar,

kände jag mig som en mås på vattnet och tände i stiltjen

mellan sjöarna lugnt min pipa och vilade åran.

Trutarna flaxade över in båt och anade strömming,

grisslorna pilsnabbt i surrande flykt försvunno i fjärran,

svärtorna lågo med halsen i höjd och summo bland brotten,

ådorna flögo förbi i farlig närhet och prackors

ilande kors jag tecknade såg mot seglande skyar.

Eller om sjön var blank och i soluppgångarnas guldhav

efter en dykande fågel jag for, och nyfikna lommar

sträckte förbi och kommo igen vid saluter och bommar,

härligt var havet och gott och jag glömde plikter och pengar.

Tack för glömskan och tack för nävarnas blåsor och tack för

armarnas styrka och tack för vart stänk som gick över kanoten!

Men nu susar det till. I sydvart blånar en strimma,

växer och kommer häråt och det vitnar och svartnar och viner

udden förbi, där sitter i lä, och det stänker i stranden.

Blåsvart jagar en ensam by och försvinner bland skären

norrpå igen. En säl dyker upp som ett havstroll och blåser

tätt vid min fot, och förskrämd han söker djupet igen och

ringlarna efter hans kast dö bort som en ton som förklingar.

Svalorna jag varann kring berget, och utanför Loskär

fäller en lom som en sten och stänker silver omkring sig.

Härligt värmer midsommarns sol, och på stranden bakom mig

dofta tallar och värme av skog, och jag somnar och drömmer

ljuvt om jakter på örn och på allsköns djur, och jag vaknar

plötsligt, när högst på min hatt jag känner ett liv - en ärla

sitter och vippar och tror, att jag är en bit av min bergklint.

Min badare

Ur ”En bok”

Stackars stadsbor!

Jag säger detta emedan jag själv en gång varit stadsbo.

Jag levde av ostron, rysk kaviar och champagne, whisky och cigarrer. Min krage var den högsta i Skandinavien och mina byxor att förlikna vid rakknivar både fram och bak - jag menar naturligtvis bara byxbenen. Mina skor voro lackerade, och mitt tal en dåres. Mellan rökmolnen, som jag utstötte, talade jag om teater, konstkritik och festmiddagar med ankor från Cannes och sådant.

Jag hade hållit på med det där livet ett par år och började längta efter något annat. Jag hade svårt att äta på morgnarna m. m. Mitt tillstånd liknade med ett ord Frankrikes kort före den stora revolutionen.

En vän sade till mig: - Du skall ta en kall avrivning klockan 8 varje morgon, därpå ett par timmars promenad, och sen kan du vara övertygad att frukosten smakar!

Jag svarade, att jag saknade energi.

- Nå, tag dig då en badare, som kommer och ger dig en duvning och drar dig ur sängen, om du protesterar. Giv honom din tamburnyckel, så att han kommer in och giv honom carte blanche att behandla dig som du i ljusare ögonblick måste inse vara riktigt. Jag är för övrigt i samma predikament som du. Låt oss ta samma badare, låt oss sen träffas i hörnet av Drottninggatan och Gamla Brogatan och ta den där tvåtimmars promenaden tillsammans. Du skall få se, att vi krya till oss.

Jag fann förslaget gott, min vän vidtalade en badare, herr Grenström, att göra mig ett besök samma eftermiddag för överenskommelse om formen för den misshandel jag frivilligt tänkte underkasta mig. Herr Grenström kom. Klockan 8 varje morgon skulle han komma in i mitt rum, dra mig ur sängen, om jag protesterade, och de mig min duvning. Vattnet skulle vara iskallt. Därpå skulle han se till att jag började klä på mig och icke återvände till bäddens nirvana, varefter han fick avlägsna sig.

Min vän och jag träffades på kvällen på Rydberg på en supé för teaterfolk. Vi kommo hem vid 5-tiden på morgonen, och jag förbannade, med de tankar jag hade kvar, idén med badaren.

Jag väcktes klockan 8 av en ringning på tamburdörren. Det var badaren, som var nog diskret att ringa, oaktat han hade nyckel. Yrvaken och härsken hade jag glömt föregående dags händelser. Jag ryste, då jag fick se badaren, men han såg målmedveten ut. Han hämtade i köket ur vattenledningen en hink med iskallt vatten. Jag ville visa mig manlig och stod där huttrande av köld men med frimodig uppsyn.

Snart var saken arrangerad. - Nu skall herrn klä på sig.

Jag började påklädningen, mannen försvann, och jag befann mig inom kort på överenskommen plats, där min vän inväntade mig.

- Nå, känner du dig inte skön?

Jag måste medge, att jag trots gårdagens fest mådde hyvens. Vi sträckte ut och gjorde stora promenaden omkring Djurgården. Hungern började slita i våra inälvor. Jag sade: - Jag är förbaskat sugen. Han såg på mig med en hastig blick åt sidan och svarade: - Jag med - hör du, känner du till källaren Iduna nere i stan - dom har sån där gammaldags bra mat där?

Ja, jag kände till Iduna. - Ska vi inviga vår början till ett nytt liv med att äta middag i all oskuld där?

- All right, men nästa morgon äter vi var och en hos sig och gör bara Djurgårdspromenaden!

Vi gingo till Iduna. Där funnos härliga ostron, vilka krävde Sauterne. Efteråt åto vi var sin filé. Min vän hade mycket kovan, och om en liten stund fräste Sparkling i våra glas. Kaffe och en lille bitte Brown & C:o i leksaksglas, och vi voro vid middagslynne.

Blossande på våra cigarrer gingo vi hemåt.

- Hör du, det är konstnärsklubb i kväll. Vi går väl dit!

- Ja, kanske det!

Vi passerade Mästersamuelsgatan. - Ska vi gå upp på någon ateljé och se efter hur prissarna har det?

Vi steppade uppför de tusen trapporna i samma hus som polisstationen och befunno oss snart framför en bägare rhenskt hos någon likasinnad.

- Jag äter på Du Nord i dag, följer ni med?

- Naturligtvis. Telefonera hem och inhibera middag. Du Nord, middag med skalder och supé med skalder och nachspiel på Rydberg med teaterfolk, sång, dans, allt. Klockan blir 6.

Och klockan 8 skall den förbaskade badaren komma och väcka mig!

Jag går hem, väcker pigeschen och säger till, att hon skall säga att jag är sjuk, så badaren kommer. Jag somnar som en giljotinerad imperalist men väckes på slaget 8 av badaren, som med ett bakslugt leende står vid min säng och ruskar mig. Han hade fått betalt i förskott - jag glömde tala om det.

- Har inte jungfrun sagt, att jag är sjuk - på gravens bädd?!

- Hjälper inte! och den samvetsgranne knådaren ryckte täcket av mig som han var befalld.

Morrande över den samvetsgrannaste av människors barn vände jag på mig, och förstörd, med humöret nedbragt till nollpunkten, steg jag upp mödosamt. Den förfärlige badaren hade mig snart under sina knogar och min själ ryste, då det iskalla lakandet tangerade veka livet och magen.

Klockan 9 var jag nere vid Gamla Brogatan. Där stod min vän och såg dyster ut.

- Den förbaskade badaren! sade han. Jag hade sagt till min jungfru att övertyga badaren, att jag var bortrest, men han klev in med tillhjälp av tamburnyckeln. Jag hade behövt sova i dag, tillade han, men kanske bäst som sker -.

Vi passerade utan fara och under tystnad Rydberg, Operakällaren, Du Nord och Metropol eller Jones Grill, som det då hette. Men ormen lurade på oss i form av Hasselbacken.

Jag vet inte, vilken djävul som ingav mig att föreslå, att vi borde äta frukost där. Emellertid gjorde vi det - en helt enkel dito utan agremanger. Kaffe drucko vi på Bellmansro. Plötsligt uppenbarade sig två bekanta, en skald och en målare. De föreslogo, att vi skulle tillbringa dagen i naturens sköte. De behövde befruktas med idéer. Jag vet inte om Stockholms omgivningar nu för tiden kunna inspirera annat än möjligen till Bellmansimitation, men jag lovade fylla deras hjärnor med nya synpunkter. Vi åto middag på Djurgårdsbrunn.

Det som hände sedan kommer jag knappt ihåg. Vi kommo på Novilla och beundrade negerkomik och en högt uppdriven kvinnlig sångkonst, trikåer och akrobatik. Vi hunno till Operakällaren just 1 minut före 12. Där sutto skalder och målare och skådespelare och andra förtappade varelser, och vi slutade i en ateljé höt uppe under ett tak vid någon gata.

Jag gick hem, väckte pigeschen och förbjöd henne vid dödsstraff att släppa in badaren. Jag var bortrest till Malmö och skulle inte komma igen på en vecka.

Men klockan något över 8 står badaren vid min säng och betraktar mig med ett illvilligt småleende. Jag hade vaknat av kylan, då han drog av mig täcket.

- Jag orkar inte med någon avrivning i dag!

Badaren log och fattade mig om handlederna. Inom kort stod jag på golvet och hade lakandet om min darrande kropp. Jag suckade och gnisslade med tänderna. Mannen var i sin fulla rätt.

Jag försökte tala förstånd med honom: - Jag bryr mig inte om de här avrivningarna mera. Jag behöver vila om morgnarna, ty jag arbetar långt inpå nätterna. Herr Grenström får behålla sin månadspenning, men kom inte tillbaka. Lägg märke till att jag säger: Jag vill inte ha herr Grenström längre. Jag är trött på det här! Det måtte väl vara tydligt uttryckt?

Herr Grenström log ett mystiskt löje och avlägsnade sig.

Förhållandena gjorde, att jag den eftermiddagen måste hålla mig hemma. Jag satt uppe och arbetade till dagningen i stället. Men tanken på Grenström gjorde mig orolig. Jag gick ej och lade mig, utan satt och skrev till klockan 8. På slaget hörde jag Grenströms nyckel i min tamburdörr. Jag gick ut i tamburen.

- Herr Grenström ser, att jag inte är avklädd, sade jag. Jag har arbetat hela natten och jag orkar förbaska mig inte ta någon avrivning i dag.

- Tänker inte herrn gå och lägga sig?

- Jo, just nu, och jag tänker sova alldeles förbaskat också! Adjö, och tack för er energi, men den blir mig för svår.

- Jag väntar gärna, tills herrn har klätt av sig.

- Det behövs inte. Jag vill inte bada.

Herr Grenström log.

- Ja, god natt, herr Grenström! Jag tryckte hans hand, gick in i mitt sovrum och började kläda av mig. Just då jag full av förhoppningar om en härlig vila klev i sängen, uppenbarade sig Grenström med sin hink och lakanet.

Jag utstötte en förfärlig hädelse.

- Se så, se så, sade Grenström lugnt, då jag blixtrande med ögonen stod upprätt framför honom på golvet. Det är underbart, vad vatten avkyler alla möjliga känslor, och snart stod jag som ett lamm och lät mig behandlas.

Men saken måste ta ett slut. Jag bad bevekande att få tillbaka min tamburnyckel. Grenström nekade, ty han hade ju carte blanche på allt. Mitt liv förflöt med ostron, champagne, whisky och punsch under fortfarande en vecka, och jag använde alla sätt min yrvakna hjärna kunde uppfinna om morgnarna för att undgå min plågoande. Han övertalade pigan trots alla mina förbud, han smög sig in, han var plikttroheten själv.

Jag gick till värden och beställde ett annat lås i tamburen.

Den minnesvärda morgonen efter dess insättning hade jag nyss kommit hem, då Grenström som vanligt urverkssäker kom klockan 8. Jag stod hånleende i tamburen och hörde hur han fåfängt provade sin nyckel. Så ringde han. Jag stod tyst som en råtta, men i pigkammaren rörde det sig ett tag. Så blev allt tyst. Jag lyssnade andlöst väl en kvart. Då hörde jag steg dö bort nere i trappan. Jag väntade fem minuter till. Så öppnade jag dörren - och Grenström stod där med ett grymt satiriskt grin på läpparna.

- Nytt lås, kan jag se, sade han, jag känner till sådant där!

- Nå, i Guds namn, sade jag, kom in! Jag beundrar herr Grenström, men nu vill jag bara säga hur det är. Jag reser till utlandet i kväll, och herr Grenström skall inte göra sig besvär längre. Gör nu den sista avrivningen! Jag blir borta i två månader, så att herr Grenström kommer att gå alldeles förgäves.

Jag fick min avrivning, men lyckades verkligen följande morgon lura mannen. Jag stoppade nämligen ned en massa tidningar i brevlådan, som skulle brevbäraren ha ringt på förgäves.

Herr Grenström kom följande morgon och förde ett förfärligt liv på tamburdörren. Men dagen därpå och tredje dagen svällde lådöppningen av tidningar till den grad, att badaren tydligen lät sig övertygas. Jag var räddad.

Ett par kvällar därefter mötte jag honom utanför Blanchs.

- Redan hemkommen! sade han med ett sataniskt smålöje. Vi börjar väl i morgon igen!

Jag vände honom ryggen. Han kom på morgonen - - -

Jag flyttade till hotel för en vecka.

Då jag kom hem hade han tröttnat. Det finns energier, som äro större än badarens.

Mitt första personliga sammanträffande med kolingen och bobban.

Ur ”Mitt liv och leverne”

Ett år bodde jag på Söder i Stockholm - Fjällgatan 12 B, alldeles över stadsgårdstrapporna, hörnet av Renstjärnasgatan, en av dessa mystiska södergator, som börja, man vet ej var, och sluta bland stenbrott och andra skådeplatser för andra brott. Varje morgon då jag inte sov, hade jag tillfälle att se mina skötebarn tåga förbi på väg till Stadsgården. Jag såg, hur gatläggningsarbetarna, huttrande i vinterkylan, kilade nedför trapporna för att få sig morgonnubben, då klockan slog åtta. Jag hörde talas om en dylik, som om mornarna vanligen fann tiden lång i det redskapsmagasin, där han stal sig in varje kväll, och som redan klockan sex troget befann sig på sin post utanför utskänkningen, fast han genom lång erfarenhet visste, att den ej öppnades före 8, men närheten värmde redan, och på det hela taget tyder ju det raffinerade i att pigga upp sin längtan så där medvetet på en ganska höggradig modern kultur.

Jag kom en kväll vid niotiden från Norrmalm och jag gjorde mig ingen brådska, där jag strävade uppför Götgatan. Hur det var, kom jag i tankarna att gå förbi Högbergsgatan, där jag bort vika av, och om några ögonblick fick jag syn på en skylt över ett så kallat Trillin i jordvåningen av ett hus. Där stod med röda bokstäver i en transparang ett enda, men lockande ord: Ringkastning.

Jag beslöt mig ögonblickligen för att gå ner. Klockan var ju bara barnet och hustru min var på teatern, vilken parentes hör till historien. Jag såg efter i min portmonnä och fann en ensam tia, vilken ju här med fördel skulle kunna växlas. Jag klev alltså in.

En samling människor av tämligen lika kvalité utanför en disk. Innanför en herre med sitt levebröd, en träskiva, fullsatt med pinnar och där bredvid en hög mässingsringar. Vinsterna funnos där också: cigarrmunstycken, tändsticksställ, kammar, blyertspennor, fickspeglar, snusdosor, notesböcker och som högsta vinst en väckarklocka.

Jag observerade, medan jag väntade på att få kasta, att högst få av de närvarande spelade, utan endast hängde på disken och koncentrerade sitt intresse på utgången av de andras kast. 5 öre kastet, 6 ringar för 25 öre.

Jag började spela. Jag växlade min tia, en säkerligen ovanlig pjäs på lokalen, och jag började vinna. Jag vet inte vilken gud, som styrde mina fingrar, men jag kände, att om jag den kvällen varit i Monaco, så hade fursten fått slå igen butiken. Framför mig hopades knivar, dosor, tändsticksbehållare, blyertsetuin och andra underliga ting. Jag studerade mellan kasten krupiärens, eller vad jag skall kalla honom, ansikte, och jag såg, att det mulnade allt mer för varje dyrgrip, som bytte ägare. Och då jag vunnit bortåt 50 föremål, styrde han sina steg på min person, lutade sig över disken och viskade med något av supplik i rösten: Kan herrn verkligen tycka, att det är roligt längre?

- Visst fan är det roligt, så länge jag vinner! Jag har beslutat mig för väckarklockan också, och så länge jag har en kopek i min plånbok, skall jag spela.

Han drog sig lömskt skelande tillbaka och återgick till sitt värv att flytta vinsterna över till min hög och ersätta de tomma nummerna med nya juveler.

Jag vann fortfarande. Då högen framför mig började genera mina rörelser, bad jag mannen flytta undan dem.

- Herrn kan ju stoppa på sig vinsterna, sade han bistert. Han såg på klockan och tänkte på sitt lager. Hans ansiktsuttryck gingo i vågor mellan ilska och resignation, något sådant hade han inte varit med om, att en ”herre” gjorde intrång och tillskansade sig vinster, dem eljest mer eller mindre knäckta kunder gingo miste om. Folkmassan omkring jublade för varje lyckat kast och jag ville ej blamera mig med ett försök på väckarklockan, vilken jag ämnade spara till sista kastet, d. v. s. min sista femöring.

Äntligen hade jag endast denna. Jag blev naturligtvis nog nervös av spänningen och kastade fel. Jag måste sluta.

Herrn bakom disken drog en djup suck av belåtenhet, då jag tillkännagav min avsikt. Folket började troppa av.

- Men hur skall jag få hem allt det här? frågade jag med avsikt att skänka tillbaka hela rasket.

- Tag av sej brallorna och knyt ihop dem nedtill, men akta sej för bylingen, då herrn smiter om hörn, svarade ringmannen på äkta söderslang.

Jag lät tanken på återlämnandet fara och såg mig villrådig omkring.

Då nalkades två individer, som hela tiden under livligt minspel och uppmuntrande tillrop hade åskådat mina segrar. Den ene strök av sig mössan med en elegant handrörelse och talade.

- Skulle hänn liksom behöva en expressbyrå, så finns här jäklar å slå alarm muskler hos mej och kamraten.

- Dä bra! Plocka på er det som finns och följ med. Jag bor här i närheten.

- Ja, om hänn också logera i Kaknässkogen, så klarar vi nog åv den här bylan - mot en liten kova förstår sej!

Jag studsade - ty jag kom ihåg, att jag spelat bort hela min förmögenhet.

- Dä bra! Följ med bara!

Vi avtågade.

- Ser ni, gubbar, började jag ute på gatan, jag har spelat bort 10 stolpar och har inte ett korvöre, men vill ni följa med hem och ta ett par jamare, så är det välment. För resten kan ni få hela den här fallerallan att öppna handel med, så ni kan köpa er lite nytt i klädväg.

Deras kläder voro verkligen bland de de minst ändamålsenliga jag sett. Trasorna dinglade om dem och skjortorna lyste genom sin frånvaro.

- Nej, för höge faen, vi törs inte göra pengar åv dom här kortvarorna. Dä bleve bara bråk å förhör å rannsakningshäkte, å i såna här affärder har bylingen ett jäkla övertag. En byling kan få ett nyfött barn fällt för rån å hemgång å motstånd mot polis, så hänn får allt försöka å kursa bort grunkorna själv.

Vi knogade uppför mina trappor och jag visade mina hjälpare in i salongen, tände ljus och hämtade en liter konjak. De ville först inte sätta sig, bländade som de voro av den orientaliska prakten i rummet med dess jättedivan och draperier, tavlor och dylikt jobb.

- Menar hänn allvarsamt, att vi ska slå oss ner här mä dom här söndagsgåbortkostymerna?

- Visst ska ni slå er ner, spotta och vara trevliga! Här ä cigarrer.

Jag hällde upp konjak och de drucko med ett rörande välbehag. Spriten gav dem säkerhet och de satte sig försiktigt på divankanten. Vi började tala om livet och jag måste erkänna, att de gåvo mig synpunkter, som jag måste bocka mig för. Ett slags galghumoristfilosofi, som kan försvara sin plats mycket bättre än den väl nu avdankade Boström. Under samtalet och inverkan av nitnaglarna, som kommo allt tätare och tätare, kom även säkerheten. Blygsamheten försvann och båda vräkte sig sybaritiskt på kamelsäckkuddarna.

Jag var verkligen lite orolig, att de skulle lämna levande spår efter sig, men jag kunde ju inte delge dem mina farhågor.

Plötsligt reste den ene sig och började en sorts tal, vari han tackade för att jag inte var ”hög” och ”kymig” och ”onoslig” som andra snobbar - (tackar så mycket) - och slutade så här: - Å eftersom hänn exmerar oss å för resten slänger in nubben i ansiktet, som han vore dagligt brö, så ska ja be att få lägga bort titlarna!

Vi blevo alltså bröder och samtalet fortsattes till den grad ogenerat, att jag inte gärna kan referera något ur det.

En idé! Jag hade ett par kostymer som jag ej behövde. Jag frågade dem, om de ville ha vars en.

- Plocka bara fram paltorna, du! Juden ska ha sitt också!

- Nej, dem får ni inte pantsätta. Ni kan ju behöva dem själva, och då ni kan dra er fram med de där trasorna, går det väl lika bra med hela och varma kläder.

- Nu skall du få si, Ludde, att vi kommer å si ut som riktiga nattvardsbarn. Ä dä verkligen din mening, så tack å skål, din kväsiga jycke! Såna träffar vi inte te vardags!

Snart hade jag hämtat in allt som hör till två fullständiga gentlemannakostymer. En redingote med ett par gamla frackbyxor, en gul sommarkostym, skor, kragar med söndagsblad, halsdukar och manschetter, och i en handvändning hade de bytt, vilket de ville göra genast.

De sågo efter metamorfosen nästan makabra ut. I alla händelser kom det fram något hemskt rörande ur konflikten mellan de orakade, oklippta, otvättade huvudena och de snygga kläderna. De gingo av och an i rummet och rörde sig som skådespelare i något klassiskt drama, de kråmade sig framför spegeln och sökte ordna håret och draga undan mustaschgardinerna från munnen och bockade sig för mig och varandra, så de skålade. De - - -

Då öppnades dörren och min hustru står där med hela scenen för ögonen. I en blick fattade hon det yttre av situationen, hon kände igen min gula kostym, såg den tomma litern på bordet, såg de ruskiga ansiktena, över vilkas miner nubben redan brett ett skimmer av dåsig lass gehen. Och hon förstod, att jag återigen gjort en dumhet. Möblerna och deras okammade hår och vad däruti var etc. etc., och hon sträckte med en majestätisk åtbörd ut sin hand och pekade stumt på dörren med ett så energiskt uttryck i ansiktet, att mina gäster ögonblickligen förstodo. Själv skulle jag nog aldrig kommit mig för att köra av dem, ty jag är så artig, ser herrskapet!

Jag följde dem nedför trapporna, under det jag bad om ursäkt för det hastiga avslutandet av vår lilla orgie.

- Jag förstår skivan, sade den ene. Äktenskapet, äktenskapet! Akta dig för kitt, sa Glas-Kalle!

Och försvann sedan med kamraten i nattmörkret.

Monken och Kongen

Ur ”Genom mina guldbågade glasögon”

Detta är ett gammalt barndomsminne. Det fanns så många underliga figurer i den undangömda trakt av Småland, där jag växte upp, att det bara gäller att påminna sig dem för att kunna fylla bokhyllor. Då sjöngo ännu timmerskogarna sin mäktiga sång mellan de djupa sjöarna och de små bäckarna, där ensliga skvaltkvarnar malde. Det var långt mellan människornas boningar och i de ensamma torpen kunde hända saker av den våldsammaste tragik. Vackra saker också - men de synas ju mindre.

När om marknadskvällarna bönderna kommo från staden liggande eller sittande på sina tomma kärror, skrålande och slående krakarna med sina tagelhurror, och man hörde dem långt bortifrån hände det att tjutet plötsligt stannade av - med ett. Så var det tyst kanske en halvtimme, men sedan började det i ett långsamt crescendo igen tills man förstod att slagsmål hade börjat. Då var det dödsskrän och hojtningar och brak av gärdesgårdsstörar, som knäcktes och extatiska rop uppe i falsetten- man höll på att slåss utanför gamla Mallas stuga. Hon sålde svagdricka - det var av det man blev vild och galen - och hon hade en dotter, en storväxt en med väldig barm och väldiga armar och linhår, men ögonbryn och ögon voro nästan svarta. Hon kunde ta en karl i kragen och kunde dricka också som en karl.

Men på kammaren ovanpå, dit man kom på en trasig trappa från förstugan, bodde Monken.

När jag var mycket liten, var jag rädd för Monken. Jag minns första gången jag såg honom. Jag var ute på bärplockning och stötte plötsligt på honom i en lingonfälla. Tänk er en åttioårs gubbe höljd i trasor, reslig men böjd av ålder. Ansiktet en hökvålnad, likblekt och smutsigt och med ondskefulla ögon. Hans ben darrade, då han, stödd på sin käpp, lutade sig ned för att plocka en hand full bär. jag stod som fastspikad av fasa, ty han motsvarade något av mina föreställningar om spöken, och fällan var enslig och skogen stod hög runt omkring. Jag sade: -Goddag! eller rättare: - Guda! ty jag talade småländska. Han reste sig med möda, vände sitt hemska ansikte mot mig och sade - jag glömmer det aldrig:

- Hundan förgefta dej, jävla onge!

Då löstes förtrollningen och jag sprang, sprang, sprang. -

Men snart kom jag i skolan och mina kamrater berättade, att han inte alls var farlig. Den kunde vem som helst gyckla med. Och när vi då ibland från skolvägen upptäckte honom ätande bär, gingo vi alldeles inpå honom, småparvlar med matkorg och griffeltavla och katekes, och räckte ut tungan åt honom och skreko: -Monken, Monken! och han svarade alltid med samma uttryck: - Hundan förgefta er, jävla onga!

Och nu förstod jag, varför han tilltalade mig så vid vårt första sammanträffande.

Mina kamrater berättade: - Monken var bror till Kongen, och Kongen var förskräckligt rik. Kongen ägde en stor gård, många, många mantal, bara en fjärdingsväg från Mallas stuga. Men Monken var också rik, fast snål - det var Kongen också, fast inte riktigt så mycket. Men Monken var så förskräckligt snål, så han hade ett sillhuve, som hängde ned i ett snöre från taket i kammarn och det sillhuvet sväljde han när han var hungrig och så drog han opp’et igen. För resten pockade han bär. Och han kallades Monken, därför att han bodde ensam på kammarn och ingen fick komma in till honom, om man ville aldrig så gärna. Men Kongen kallades Kongen, därför att han var så ohejdat rik. Och Kongen och Monken voro osams. De hade inte träffats på många, många år.

Nå, det där med sillhuvudet tyckte jag var intressantast av alltsammans. Monken så jag många gånger sedan. Han blev allt eländigare och trasigare. Jag fick höra att han gick till handelsman och tiggde gamla sillar, som ingen annan ville äta och som annars skulle kastas bort. Och mögliga brödrester och skorpsmulor. Det var under vintern; på sommaren levde han av bär, lingon, blåbär och odon.

Emellertid blev det en kväll ett förfärligt liv i Mallas stuga. Några rallare hade tagit in hos henne, och rätt som det var, ville de ha ner Monken att supa med. Men Malla sökte hindra dem och dottern upplyste att Monken hade fått sorg i dagarna, så det passade inte, hade hon sagt. Hans svägerska, Kongens hustru, som var högst betydligt yngre än Kongen, hade dött. Nu sa hon bara på skoj, förstås, att det inte passade, men hon ville i alla fall att gubben skulle få vara i fred.

Men det hjälpte inte. Rallarna klättrade uppför trappan och bankade på dörren och skreko:

- Monken, Monken! men ingen svarade. Då slogo de in dörren, ty de voro betydligt dragna, och stormade in i kammarn. Där var naturligtvis kolsvart, ty Monken använde aldrig ljus.

- ä du hemma, Monk? skreko de. Du ska komma ner å supa! Annars ska vi si hjärteblon på dej å ta dia penga!

Men där var dödstyst.

- Opp mä dej, Malla, å ta ljus mä dej, för här står inte rätt te!

Och gumman klättrade upp med en ljusbit. Då fingo rallarna se en syn, som nästan kom dem att nyktra till, så rallare de voro.

I sin fållbänk, utsträckt på sina äckliga trasor, låg Monken död med ögonen vidöppna. Och hans gapande mun var fullstoppad med sedlar. Och i händerna hade han sedlar, och silverslantar lågo här och där bland paltorna.

Och alldeles kall var han.

Rallarna voro som kalkade i ansiktet. Men gumman Malla fick liv.

Hon sa: - Om I nu tiger för er kristlia dö, pöjka, så kan vi bli rika som troll!

Och hon närmade sig sängen för att gripa sedlarna som stucko ut ur Monkens mun.

- Rör’an inte, kärngfaen! skreko rallarna.

- å, nu bits han inte, kräket! ä I rädda?

- äss du rör gubben, så blir du lika dö som han, de svarar vi för!

- I mor, rör’an inte! bad dottern.

- Kräk ä I, d’ä va I ä, gamla karer, som inte tar dä som bjuss! gnisslade gumman. Men nu går I ut å härifrån, så ja får hänga opp lakan för fönstert å stänga, tess ja har fått bu te Kongen i möra bitti, för d’ä väl hanses närmasta - ut mä er, byke!

- Nää, du kärngfaen, nu lurar du oss inte! Nu går vi ner i stuva å en går ätter fjärdingsman å så håller vi vakt tess dä bler utrett å skrevet, för om en kan va lite söpen iblann, så nära tjuva ä vi inte för dä!

Och därvid blev det.

Fjärdingsmannen och flera till kommo i ottan och där blev undersökt. Mer än tjugutusen kronor hittades insydda i hans gamla paltor, och en obetydlighet hade han lyckats äta upp, vilket visade sig vid obduktionen. Han hade dött av kvävning.

Varför hade han då försökt äta upp sina pengar?

Kyrkvärdsmor i Ekarp, vilken var en välgumma och en klok kvinna, hade reda på det och hon berättade det. Kongen skulle också ha kunnat ge upplysningen:

Monken hade i sin ungdom varit kär i en flicka, och den hade brodern, Kongen, narrat ifrån honom. Kongens äktenskap hade blivit barnlöst. Nu var det Monkens uträkning att Kongen på grund av ålderdomen skulle dö före hustrun, som var åtminstone tjugufem år yngre än mannen. Då skulle efterleverskan, hans barndoms älskade, få ärva allt det Monken ägde, ty han hade själv som yngling ärvt och låtit arvet förkovras genom en snålhet, som kanske inte kan kallas normal, men - ja, kärleken kan ingen fördöma, ej heller något av dess uttryck. Och nu då den älskade dött, ville Monken hellre äta upp pengarna än låta brodern, sin närmaste arvinge, få dem. Och han var för snål att köpa en ask svavelstickor och bränna upp dem. -

Det konstaterades att han varit död i ett par tre dar, så man fann honom. Tydligen hade han vid underrättelsen om dödsfallet släpat sig hem och där ägnat sig åt sin senila förtvivlan, tills han, utmattad av hunger och förvirrad i hjärnan och rädd att någon skulle få reda på något om honom och hans, i halvt vansinne kommit på idén att svälja förmögenheten.

Nu fick Kongen emellertid som närmaste anförvant alltsammans, men han tålde inte vid glädjen däröver, utan dog kort efteråt. Malla dog också, varför vet jag inte, ty gamla satkärringar dö ju aldrig - eller som vi säga i Småland: - Dä bler käringapest en gång vart hundrade år, å då dör bara en. - Och dottern? Ja, det vet jag inte.

Men där nere vid den landsvägen hände mycket, som sedermera klarnat för mig. Då var det gåtor, som lockade genom sin farlighet och sin mystik.

Nu håller ungskogen på att växa upp. Kanske börjas det igen, då den blir mogen.

Nakenkulturen

Ur ”Mot aftonglöden”

Jag har nu börjat med nakenkulturen - först lite smått i mitt rum, men så småningom har jag utsträckt mina övningar till den övriga våningen och gatan.

Det är svårare än man tror. Folk förstår en inte.

Jag är en absolut välbyggd person, har läkarbetyg på att jag är frisk, det kan bevisas att jag är nykter, mitt uppträdande är höviskt, magdans och dylika orientaliska utbrott av livsglädje äro mig främmande.

Kvinnorna ha intet emot mig. Jag är tvärtom nästan bokstavligen överlupen av kvinnliga intervjuare. Jag hänvisar dem alltid till Almkvist och tyska författare i frågan med de tyckas anse mig kompetentast att yttra mig, då jag ju faktiskt är den förste nakenkulturbäraren i landet. Praktiskt.

”Jag föddes naken och sedan har nakenvarandet blivit en vana, så ofta jag fått tillfälle att utöva det. Jag började med att lägga bort strumpor för några år sen. Sedan blev det obehagligt att gå med bara fötterna i skorna. Byxornas avlägsnande var en barnlek. En vacker dag stod jag där som Gud en gång skapade mig, skön och fagerlemmad. Jag kan inte begripa att polisen skall behöva lägga sig i sådant! Varför förbjuder den inte likaväl Almkvists bok?

Kommer jag in på Operakällaren bemöter man mig med illa dold kyla, fast jag så här på vårkanten skulle kunna behöva litet mer värmande och destillerade drycker än andra årstider. Jag har även observerat, att jag inte så ofta som förut blir bjuden till hovet, fast jag naturligtvis vid sådana tillfällen tar extra pedikur. Det har hänt att jag hövligt men bestämt uppmanats att gå hem och ta något varmt på mig.

Härom dagen blev jag brutalt utkörd från Nya kyrkogården, där jag var för att söka mig en anständig gravplats. Jag får icke åka i spårvagn - nå, sådant gör ju ingen gentleman ändå, men - - -

En gång försökte jag vid en middag på Grand Hôtel Royal uppträda djupt dekolleterad upptill - i likhet med de inbjudna damerna, men jag blev formligen uttittad.

Nu föreslår jag emellertid att vi nakenkulturellt intresserade uppträda första maj eller annan lämplig dag och traversera Gärdet. Kom ihåg: Ingen onykter och ingen med vanprydande åkommor! Låt oss hålla ihop och vi skola segra i kampen för den kyska, den praktiska nakenheten. Damerna kunna ju tatuera sig för att lättare skiljas från männen, vad det yttre beträffar. Det inre torde knappast kunna ändras.”

Ungefär så talar jag till de kvinnliga intervjuarna medan jag smuttar på min förmiddagstoddy, ty jag lider av en lätt heshet.

Men jag vill hålla ut

intill resans slut -

det är mitt fasta beslut

att hålla ut.

Fylken eder kring mig eller Almkvist och låtom oss visa vad enighet och ädel vilja kunna åstadkomma. Apropå - är hårväxt vanprydande ännu? Jag skulle vilja höra utlåtande av någon expert i denna delikata fråga.

Rumpdraget

Ur ”Adel, präster, smugglare, bönder”

Vi hade några får utackorderade hos en bonde i trakten och nu skulle baggen slaktas - det var inte mer med det. Vi barn gräto salta tårar, ty baggen var vår favorit trots de slängar han utdelat åt oss då vi retat honom, men de hade varit välförtjänta och barns rättvisa har något av den gudomliga i sig. Men ett barns psyke består också av nyfikenhet och inte så lite grymhet, en konstig blandning av hjärtnupenhet och längtan efter att komma underfund med dödens mystär med dess digerhet av sensationer. Vi voro på helspänn.

- Spring och fråga Sammel i Hyra om han har tid att hjälpa oss med slakten på måndag! lydde ordern. Sammel var en gammal torpare som slagit socknens rekord i tuggning av Jönköpingssnus. Han liknade en gammal blotare, när han lagt in en jättemobba och målmedvetet nalkades slaktbänken, hemsk och sagolik och i sista ögonblicket brynande din goda kniv. Jag sprang den välkända stigen mellan de mossiga granarna tills jag kom till den smala spången över den bruna ån, där jag aldrig, hur bråttom jag än hade, underlät att ställa mig på den tuviga stranden och skaka fram ett par kräftor ur dybottnens hemlighetsfulla hålor. På andra sidan ån, högt uppe på en sandås låg Sammels lilla stuga. På förstubron satt Sammel och tuggade snus.

- Ja skulle hälsa så möcke ifrån pappa å fråga om Sammel har tid å komma å hjälpa oss å slakta baggen om månda?

- Jasså, ä dä Albet på stasjonen, jaha, ge me si, om månda, sae han, ja, ja sa la si ätter i alnacka, om ja ä ledi.

Och gubben gick in efter almanackan och kom ut beväpnad med ett par ofantliga brillor.

- Om månda, sae han. Jaha om månda môra ä ja ledi, men på ättermeddan sa ja slakta i Passamålen. Om i ä fardia månda môra klockan sju, så kommer ja, dä sa inte fallera. Stava, ropade han inåt stugan, du får la ge Albet en polkagris, för att frua allti ä så snäller!

Och Stava letade ur dragkistans djup fram en smetig polkagris av tvivelaktig renhet, vilken ögonblickligen placerades i mitt giriga gap. Jag slog hövligt ihop klackarna, räckte fram vacker hand, bockade och sprang min väg.

________________________________________

Tidigt på måndagsmorgonen hade baggen hämtats och stod nu kortklippt i vedboden överlämnad åt sina säkerligen förvirrade tankar på vad den plötsliga förflyttningen skulle innebära. På slaget sju inträdde Sammel och Stava genom grinden. Den obligatoriska kaffekoppen med dopp och en sup åt Sammel serverades i köket. Så vidtogo de hemska men intressanta förberedelserna och snart låg baggen bunden och sprattlande på den rysliga bänken.

- Jasså, Albet sa va mä å jälpa te mä slakta, sade Sammel och betraktade mig välvilligt över brillorna. Ja-ja, han kan nog göra nötta, så liten han ä! Men de ä ju för markvadit va en kan va glömsker! Ja-ja, si en bler gammel, när en bler äldre! Kan I tänka er, männesker, atta ja har glömt rômpedrajet, å de sum ä dä vektiaste å alltihop ve baggaslakt! Hör nu Albet, han sum ä snäller å rasker å sek, ta å spring opp te Johan i Bogård å låna hases rômpedraj. Men lägg å, för dä ä bråttom.

Jag blev stolt att få ett uppdrag. Jag var en man som behövdes i samhället. Och jag sprang som för livet. Vad på mig berodde, skulle det inte stå länge på förrän Sammel skulle ha sitt rumpdrag. Och till Bogård var inte mer än en knapp halv fjärdingsväg, och mindre om man tog vägen över skogen.

Med andan i halsen störtade jag in till Johan i Bogård efter en vild löpning på skogsstigar, genom ängar och flöjning över gärdesgårdar. Men Johan var inte hemma, förklarade hans gumma. - Va va dä sum Albet velle?

- Vi ska slakta baggen å Sammel har glömt sitt rumpedrag å dä ä bråttom!

- Inte vet ja var Johan har rômpedrajet! Men han kan ju springa å fråga hômen själv. Han ä nere ve lannsvägen åt Nöjhult te å basar vidjer.

Jag sprang. Hjärtat dunkade. Gud vare tack och lov! Där gick Johan med drängen i kalvhagen.

- Johan, skrek jag, dä hälsningar ifrån Sammel i Hyra att vi ska få låna ett rumpedrag, för han ä hemma å ska slakta baggen. å han hadde glömt sitt. Men si dä ä bråttom!

Johan betraktade mig småkisande med ögonen och kliade sig i nacken.

- Rômpedrag! Ja sannerlien har jag nôet rômpedraj. Sånt lånar ja själv utå Gustav i Nöjelt, när ja behöver nôet. Så dä nog bäst, atte han gnor te Nöjelt. Där sa va ett om han inte har lånt bôrt’et.

- Bara ja hinner, för dä va bråttom?

- Ja, di får la vänta tess han kommer. Dör dä kan ju inte ble nôr slakt å utan rômpedraj. Så d’ä bäst han gnor te Gustav i Nöjelt.

Nöjhult låg nästan en fjärdningsväg längre bort. Jag gnodde halvgråtande uppför Nöjhultsbackarna och kom äntligen genomsvett och eldröd in på Gustavs gård.

- Gustav, söte goe Gustav, han ska va snäll å låna oss ett rumpedrag, för Sammel i Hyra ä hemma å ska slakta baggen å han har glömt sitt rumpedrag, å Johan i Bogård sa att han brukar få låna ett rumpedrag utå Gustav, när han ska slakta.

- Hör nu Albet, sade Gustav och småskrattade, nu sa han inte va dummer! Förstår han inte att di ha lurat honom? Så där gör di allti mä småbarn, när di inte vell att di ska si på slakta, för där har inte barn nôet å göra. Inte finns dä nôet som heter rômpedraj, inte. Men nu har han sprungit så han ä rent fördarvater. Gå te brunnen å dreck e skopa vatten, han står ju och keftar ätter ånnen rakt sum hadde han longesoten. D’ä rent sönn um’en - nä vänt ett taj! Hör du, Johanna, ropade han inåt köket. Ta fram lite å den goe kössebärssaften å ge Albet på stasjonen ett glas, å ta fram utå di goe köpeskôrpera. Här har han gnott ätter ett rômpedraj så dä ä rent slut mä’en.

Jag föll ur rollen av nyttig medlem i samhället och började gråta som om mitt hjärta ville brista. Jag var bara en stackars fattig smålandspojke som elaka människor drevo skoj med. Jag var den olyckligaste människa i världen och jag skämdes dessutom. Min värdighet hade fått en knäck.

- Nu sa han sluta å gråta, Albet, å vassego å stij fram å ta ett glas saft, sade mor Johanna. å här har han skôrper, å lätter han va å gråta, så sa han få en sockerkrans mä, för att frua ä så snäller. Jaha, di kan va illaka imot den som ä liten, men di mente nog väl mä’at!

- Jaha, nu när han kummer hem igän, Albet, så ä baggen slaktader å fin å hänger i matboa, sade Gustav. å inte sa han va lessen för dä han slapp å si, för den delen.

Jag drack min saft, slog ihop klackarna, räckte vacker hand, bockade och gick. Men när jag långsamt och skamset lomade av hem genom de vackra ängarna och den granna höga skogen, tänkte jag inte ett dugg på blommor och fågelkvitter, utan jag ville hämnas. När jag blev stor skulle jag klå både Sammel i Hyra och Johan i Bogård.

Och nu när jag efter åtminstone 45 år kommer ihåg historien med rumpdraget, är det för sent, ty båda sova under det magra gräset på Hults kyrkogård.

Smålandsmystik

Ur ”Med penna och tallpipa”

Den som lärde mig mitt hemlands mystik var underligt nog Johan Ludvig Runeberg. Aldrig skall jag glömma min födelsedag år 1877, så jag som vanligt satt på min fars expedition och sorterade posten. Jag slog upp Swenska Weckobladet, som var vår hustidning. Och i den stod att Johan Ludvig Runeberg var död. Jag kommer ej ihåg om där fanns något porträtt - i så fall ett dåligt träsnitt - av honom. Men där stod ett stort kors och jag frågade, gripen av korstecknets allvar, vem Runeberg var.

- Han var en skald, sade pappa.

Nåväl, jag visste ju den tiden icke, vad som menades med en skald, och blev nyfiken.

- Wallin var skald, sade min far.

Jag blev rädd, ty om söndagarna måste jag läsa högt ur Wallins predikningar för mina föräldrar. Och mitt lidande därvid var fruktansvärt. Ty jag begrep icke ett ord av detta som Wallin antagligen icke heller begrep. Jag somnade ibland under läsningen. Och en gång hörde jag som i dröm min far säga: - Det är synd om pojken. Men min mor sade: - Pappa hörde Wallin i Storkyrkan i Stockholm och sen dess älskade han Wallin. Och sen måste jag fortsätta. Man blir just inte religiös - åtminstone icke fanatiskt- efter en sådan behandling.

Vi ägde icke Runebergs samlade skrifter då. Men min far kom, då jag blev tolv år gammal, i besittning av ett ganska aktningsvärt bibliotek och jag började läsa. Där fanns Runeberg och jag tog ned honom ur hyllan. Jag började läsa vers, men jag var för mycket realist för att bli gripen. Dessutom var jag möjligen något för ung för att begripa en stor skald. Jag började undra om skalder voro mitt folk. Men just då jag skulle slänga boken, upptäckte jag ett prosastycke i slutet av första delen. Det var skissen Fästningsfångarna, ett mästerverk av romantik, mystik och skönhet.

Jag slukade skissen och såg de handlande personerna levande för mig: Den mörke och gossen. Några fångar i Nyslotts fästning leka domstol för att få tiden att gå i gemensamhetsfängelset. En är domare, en anklagare. Den mörke är en av hög mystik präglad figur.

”Så var han till utseende som Saimavesi en blå höstnatt, då mörker och stjärnor ligga i djupet, förskräcklig och mild.”

Så kommer det litet senare: ”Och då vi suttit en stund i tystnad, började hans ögon stråla och han frågade och sade: ’Vet du, barn, hur ett sinne är som älskar?’”

Men gossen visste det inte utan teg.

Då utsträckte han handen och förde den långsamt runtomkring över de blanka sjöarna. Men han sade:

”Sådant är det.”

När jag läst och njutit andlöst, vaknade jag ur det romantiska ruset och fann: Detta är Småland. Detta är mitt hemland, tolvåringens hembygd, och jag dröme mig stå på toppen av Skuruhatt med Skurugata under och med utsikt över min hembygds skogar och blanka sjöar.

”Sådant är ett sinne som älskar.”

Och jag började brinna av kärlek till mitt Småland.

I detta ligger ingen sentimentalitet! Men en force majeure ligger bakom! Det fanns en tid då jag trodde mig älska hela jordklotet. Men den känslan har bleknat något.

*

Jag antar att varje landskap har sin speciella mystik, älskad av landsmännen, åtminstone av dem som ha förmåga att älska och ha sinne för det underbara och oförklarliga. Det är ju så att beställt i vårt stora och långa land att vi kunna specialisera oss på lokalpatriotism. Det är stor skillnad mellan renkulturen i Lappland och betodlingen i Skåne. Vårt land är en klaviatur i ett konstigt instrument. Det består av skönhet i alla lägen och jag har varit nog lycklig att få studera det mesta och lyssna till de olika landskapens skönhet och tonarter.

Men mest älskar jag Småland som ett koncentrat av Sverge. Vi kunna visa prov på alla landskapstyper från idyllen till det skrämmande, från det förskräckliga till det milda. Vi ha visserligen inga glaciärer, men vi kunna avvara dem.

Mitt hemland är Småländska höglandet, en blandning av ljuvhet och allvar i granit. Stora skogar susa där än - åtminstone på de områden där det skulle ha varit oekonomiskt att försöka ta bort skogen. Geologiskt intressant är detta småländska högland också på grund av de så kallade skurorna, djupa och långa rämnor i landskapet. I denna sönderslitna terräng bor ännu Pan, vår speciellt småländska och möjligen blonda naturgud. Jag kan icke säga att jag har sett honom, men jag har känt hans närvaro. Vore jag skald skulle jag beskriva honom och ljuga ihop en halvt klassisk, halvt nordisk hednisk figur med älgklövar i stället för de helleniska bockfötterna. Jag skulle begåva honom med ragg av granlav och ge hans lemmar färg av furugrenar med sol på - och hans vittring skulle vara en blandning av tallbar, en och björk. Kanske skulle en liten aning - un soupcon- av hägg och liljekonvalje inte missklä honom - åtminstone om helgdagarna, då han väl får ta sig ledigt som den bonde han är -gammaldags, seg, stark och helgdagstrött.

Men jag märker att jag håller på att lämna mitt egentliga ämne och ge mig in på skaldens farliga gungfly, där forsen slår dem åt huvudet, där hjortronen glöda och tranbärens revor skönt korsa tuvorna och få diktens heroer att falla framstupa under den vilda men rytmiska framfarten.

Nu vill jag söka återfinna den logik jag nyss släppte ur händerna.

För mig är Skurugata och Skuruhatt med omnejd begreppet Småland. Från toppen av berget ser jag många kyrkor. Vi nordsmålänningar beräkna nu naivt nog ett bergs höjd efter antalet kyrkor vi kunna räkna från dess krön.

Från Skuruhatt ser jag de vita kyrkorna blixtra fjärran borta i det djupgröna landskapet, som böljar med höjder och dalar. Jag ser molnskuggorna vandra som mörkblåa tankar av någon allvarsam gud som funderar över resultatet av sin skapelse. Sjöar blänka, ängar lysa ljuvt gröna i solbadet, bergen lyfta vresigt sköna konturer mot himmeln och röda och gråa gårdar fägna sparsamt den ödmjuke betraktarens ögon. Och nu vill jag säga: Folket som bor i dessa gårdar torde vara av det renaste guld en eljest karg geologi kan prestera. Dessa sega, magra arbetare som brottas med sin fattiga jord och segra, segra, är det icke ett folk att hålla av? Denna sega energi, uppburen av en sällan klickande humor, ett slags fatalistiskt skämtlynne, den är en förmögenhet för ett land, mer värd än gruvor med malm i. Runtomkring dessa små gårdar odlas det sakta och stilla, men målmedvetet. Ingen makt i världen, ingen bolschevism eller kommunism kan hindra dessa solbrända män och kvinnor att gå från torvan för att genom mord och stöld söka annan utkomst. De äro av ras, de äro vår aristokrati och leverera staten det förnämligaste människomaterialet.

Men var ha vi den småländska mystiken? frågar den uttröttade läsaren.

Mystik!

Mystik! Jag levde i sagor. I skogen bodde bara farligheter, men min far hade sagt: - Ser du något som du inte förstår, så gå rakt på det och du skall få se att det inte är farligt. Kom ihåg det! Gå rakt på det du inte förstår!

Det fanns ett ställe på kyrkvägen, där det spökade, påstods det. Någon hade blivit mördad där. Det kunde hända att den mördade skrek till plötsligt - ett gnisslande hemskt skrik. Jag kom där en höstkväll, furorna susade och vajade för en storm. Jag var på väg till fattigstugan och plötsligt skrek det till i skogen. Jag gick rakt in och på ljudet, fast mitt lilla hjärta hoppade i bröstet. Och jag upptäckte att en tall låg halvt omkullfallen och gned sig i stormen mot en annan tall. Det lät som ett spel bakom stallet på en fiol.

Sedan dess har jag icke varit mörkrädd.

Men under alla klippblock, istidsrelikter, överklädda med grön mossa, bodde de underjordiska. Det gnisslade och gräts när man kom i närheten av något gryt. Och det var alldeles säkert att trollen hade sitt hemvist där. Där bodde rävar och grävlingar också, men de levde tillsammans med de grå trollgubbarna och skaffade mat åt dem. Där bodde också skogsrået, som såg ut som en tråg baktill. Och rået fick ibland barn med någon dum dräng som gått vilse i skogen. Johan i Måsaröjera var ättling av fördrängen hos patron på östraby och ett rå. Det kunde man se, för han hade inga öronlappar och hans hår var närapå kritvitt. Fördrängen hade inte heller betalat ett öre för sin son.

- När en har blett lurater å ett rå, så... Men fördrängen ansågs inte riktigt klok, ”fast det är väl ingen skillnad på, om en bler lurater å e vanli flecka eller å ett rå”.

Jag tyckte att fördrängen hade rätt.

Låg mig nu äntligen komma in i min egen småländska mystik. Kanske tycker ni att det är konstigt att jag nuförtiden helst målar blommor? Men ingen sentimentalitet är notorisk i detta fall.

Jag målar en blomma på samma sätt som jag använder en modell. Jag begagnar mig av den och utnyttjar den i mina syften. Jag kan sitta med mikroskop och förälska mig i en blommas detaljer. Jag kan måla en krösonblomma hundra gånger större än den verkligen är och tvinga dess skära kalk att bli en exotiskt underbar klocka, stor som en kyrkklocka. Men det är inte det jag särskilt vill åt. Jag studerar växternas liv och förstorar för att visa hur nära besläktat det är med vårt eget och hur liten skillnaden är mellan alla varelser.

Allt detta är ju helt naturligt och inte alls konstigt. Hos mig betyder det bara målarglädje och upptäckerentusiasm. Om jag målar en blomma vill jag att alla kunniga botanister skola veta och känna vilken blomma jag haft som modell.

Redan mycket tidigt fick jag en aning om blommornas mystik.

Ha ni hört talas om Skogsfruns blomma? Epipogum aphyllum? Nej!

Den är en orkidé, som stundom med många års mellanrum dyker upp i våra skogar, och särskilt ofta i Småland. Redan Linné kände den och kallade den Satyrium epipogum. Man hör på namnet att han hade en känsla för det mystiska i dess uppenbarelse.

Få människor ha sett den växa. Den har inga rötter. Men jag var med en gång. då den hittades. Naturligtvis var det en smålänning som fann den, en högst märkvärdig man.

Han hette Robert Tolf och var god vän med min far. Jag hade -och har svårt för matematik när den närmar sig ekvationer med tre okända. Tolf ansågs styv i matematik och blev min lärare. Han var färgare i Ingatorp i Småland.

Han var en högst originell man och hans uppgift blev nu närmast att läsa upp mig, fjortonåringen, i femte klassen.

Jag reste till farbror Tolf. Jag frapperades genast av hans utseende. Djupt liggande ögon, rött skägg - men i hans ögon brann en glöd!!!

På några dagar hade han klarlagt matematiken åt mig, lärt mig att begripa dess enkla ting för femte klassen och jag ansåg mig fullärd. Men i ett hörn av hans rum hade jag upptäckt något som liknade en målarlåda. Jag vågade en dag, då Tolf var ute och sysslade med sitt färgeri, öppna lådan.

Och där låg hela min längtan, hela min själ - och form av färgtuber, penslar och palett. Jag började brinna av intresse och sprang ut i Tolfs primitiva färgeri. (Jag begagnar mig av tillfället att berätta att han var fattig, fattig och att mitt elevskap med dess blygsamma kova var viktig för honom.)

Han såg lugnt på mig genom sin pincené.

- Ja, Albert, jag vet att du målar och ritar. Jag hade tänkt skänka dig mitt målarskrin. Men det är inte lätt att måla. Nu skall du först kopiera den här saken!

Och han tog ned en tavla från väggen.

Den målade jag av. Det var en storm på västkusten, en gammaldags lustig, omöjlig sak.

Han tyckte det var underbart att jag kunde måla av den. Jag tecknade icke, jag gav mig på med penslar och färg med detsamma. Men det som imponerade på mig mest var att en del av färgen tillhört Marcus Larsson. Det var inga tuber utan blåsor med färg och mycket olja i. Det luktade som fan, men jag målade, vördnadsfullt tänkande på Marcus Larsson, vilken min mamma hade träffat några gånger och tyckt mycket illa om, ty han var alltid oförskämd och högfärdig och gick och skramlade med sina guldmedaljer i byxfickorna för att imponera på smålandsbönderna - vilket icke lyckades i längden.

- Albert, sade Tolf, du blir ingen matematiker, men du blir målare, det är farligt nog! Jag trodde ett slag, att jag skulle bli målare, men jag blev färgare i stället. Det kan vara lika bra.

Han bodde i en usel stuga vid ån. som flyter förbi Ingatorp. Han led kval, var fattig, men bar sin olycka som en man. Ty han var skald också. Jag vet få som haft så skaldiska instinkter som han. Han var bland de mest konstnärligt betonade figur jag någonsin träffat. Hade gått igenom några klasser i någon skola, blivit kär, gift sig med en människa som han älskade.

Tolf var skald och målare och vetenskapsman. Vi gingo en dag tillsammans åt Skurugata till, där han hittade och bestämde en stor mängd nya mossor. Han gick tyst och jag gick vördnadsfullt några steg efter honom. Vi skulle just gå ned i gatan. Allt var grönt under granarna. Mossa täckte marken. Vi vandrade i en urskog på en gammal stig mellan jättegranar. Det var vackert att skåda. Allt var skönt. Mossan låg som ett konstverk, en matta, förnämare än någon indisk eller persisk. Vi gingo och talade om all denna skönhet i vilken vi just då voro medelpunkten. Och jag hittade på följande: -Säg, farbror, äro vi icke, var vi än befinna oss, medelpunkten i en sfär av skönhet, en sfär med oändlig radie?

Han vände sig om, där han fick framför mig på den smala stigen i det romantiska landskapet - och sade:

- Albert, glöm aldrig det du sade nyss!

Då först begrep jag att jag hade Gud med mig och att Tolf var den gode förmedlaren.

Men plötsligt stannade han, abrupt hejdande sina steg, alldeles som en rapphönshund som känner vittringen av fåglarna - och sade : -Tyst!!!

Jag var redan tyst och hade stannat mitt i ett steg.

- Lukta!! viskade han och jag luktade. Jag tyckte att jag gick och nosade tillräckligt och njöt av mossans dofter och den aning terpentin man känner i en gammal skog.

- Vanilj! viskade han och andades in genom mustascherna med sin vanliga väsning. Och plötsligt störtade han fram till en gran. I den granens skugga växte ett ensamt exemplar av Skogsfruns blomma, Epipogum aphyllum. Han föll icke på knä men han begick denna uppenbarelse helt sakramentalt.

Situationen och blomman, denna gracila genomskinliga, nästan overkliga orkidé, grepo mig den gången till tårar.

- Vet du, Albert, vad vi har hittat? Vi har hittat Linnés Satyrium Epipogum. Egentligen borde vi låta den stanna här, men jag måste ha den med mig!

Och så lade han sig på knä och rörde försiktigt omkring i den bädd av bara och blad och vardande humus ur vilken Skogsfruns blomma höjde sin overkliga, rörande jungfruliga, genomskinliga gestalt.

Tolf visade mig att denna blomma icke hade rötter i vanlig mening. Den växte upp som en dröm, som en dikt, som ett sagolikt intakt femininum, en Maria av ännu högre och himmelsk gudomlighet än den vi kalla Guds moder. Den dyker upp oberoende av den intresserade botanistens kunskaper. Man har funnit den litet varstans men den är lika sällsynt runt hela jordklotet. Den har hittats i Finland, i Thüringerwald, i de schweiziska alperna, i Kaukasus, i Sibirien, i Indien, på Himalajas sluttningar, i Torne lappmarks björkregion och vid Abiskoälven.

Men sin hemortsrätt har den helt och mes största fog i Småland, i grandunklet omkring Skurugata. Jag minns ännu vår fyndplats just vid nedgången till denna skura, denna gata, där en av Emåns källfloder finner upp ur romantiska klyftor, och där bergkristaller stunom skina ur granitväggarna, där isen ligger kvar över midsommar och där allt är saga, färg, trolldom.

Vi ha andra mystiska växter i småländska höglandet än Skogsfruns blomma. I Hartmans gamla flora finnes omtalad en art smultron, en art med hela blad. En kallas Fragaria vesca beta monophyllos och skall växa i närheten av Skurugata. Som skolpojke och student sökte jag varje sommar energiskt efter denna raritet, men förgäves. Ingen har sett den, men det påstås att den har funnits och att den lär finnas i några gamla herbarier, en mystisk relikt, kanske en lögn.

Högst uppe vid gränsen till östergötland finnas mossar, där dvärgbjörken, Betula nana, ännu frodas och trives. Den var en av de första växter som invandrade hit efter istiden och en gammal sägen förtäljer att det var med ris av denna björk som frälsaren gisslades. Sedan blev den dömd att evigt krypa efter marken.

Men det finns - eller fanns - i Småland för icke så länge sedan en annan björkart, besläktad med Betula nana. Dess namn är Betula humilis. Den har i svensk floristisk litteratur hittills ansetts ha en enda växtlokal, nämligen i Forserums socken. Den omtalas i svensk vetenskap första gången av Elias Fries. är det inte egendomligt att våra bästa botanister, Linné och Fries, voro smålänningar? Ja, se Småland, det är ett land!

Det finns en rätt lustig historia i samband med Betula humilis. En av Elias Fries’ lärjungar, en kandidat Forsberg, hade fått reda på växten genom en torparhustru Zachrisson, ”ärka - Sachris” (ärka av Arken, torpets namn). Hon hade visat honom kvistar av en i hennes tycke egendomlig björkart. Mer än ett enda exemplar, vilket beskrives som ”en uprät buske av omkring 2 fots höjd”, torde ej ha anträffats i trakten. ”Den har ett eget, från alla våra övriga arter skilt utseende, genom sin upräta växt, sina smala, glatta kådprickiga grenar, sina tunna, äggrunda, vid basen ofta hjärtformiga blad som variera trubbigt och spetsigt sågade i kanten.”

Gumman hade i många år en liten inkomstkälla av sin vetskap om fyndorten genom att sälja kvistar av en som Betula humilis uppgiven buske åt besökande botanister. Hon ville icke visa platsen för någon. Där ha vi ett uttryck av vår småländska ekonomiska läggning.

Men under årens lopp skattades busken av gumman så att det slutligen icke blev mycket kvar av den. Hon åldrades och blev allt skralare. Slutligen fann hon det för besvärligt att gå den rätt långa vägen, som över en rullstensås ledde ned i mossen, där busken växte. Då hon invid vägen strax nedanför sin stuga funnit en annan buske, som i hennes tycke var lik den i mossen, fick även denna gälla för Betula humilis. Men denna buske var en form av Betula nana var. adorata.

En av våra främsta vetenskapsmän på området, Tyko Westergren, har undersökt saken, och man kan säga, att Betula Humilis icke längre existerar. Men den har funnits, kanske bara i ett enda exemplar. Småländsk mystik - är det icke? Kanske det enda exemplaret i hela världen mitt i en småländsk mosse! Vad kan Vår Herre ha menat med det?

Och jag undrar inte på att den gamle fromme Elias Fries, när hans lärjunge visade den rara växten utbrast: - Hjälpe mig Gud, ta mej fan har inte herrn hittat Betula humilis!

Det var det största och finaste uttryck han kunde hitta på som uttryck för sin glädje, entusiasm och vördnad för Guds under i naturen!

Sådana äro vi smålänningar.

*

På vägen till Skurugata passerade man förr i världen gamla gråa, fallfärdiga stugor, där gamla gråa gubbar och gummor bodde. Nyfiket utfrågade de vandraren om hans mål, hans härkomst och förhållanden. Men när man sökte få veta något om Skurugata visste de ej mycket annat än att en karl som hette Dacke hade hållit till där förr i världen i en grotta. Men att där spökade, var säkert, och aldrig i världen kunde de begripa att någon kunde tycka om ett sådant ”ohie”, om man inte var skytt, ty fågel fanns i skogen så mycket man ville och det var inte längesedan lodjur uppehöllo sig där.

Nej, gubbarna och gummorna fick man ingenting ur. Då var det roligare och lärorikare att följa med kolarna som höllo till i skogarna runtomkring. Att ligga i deras kojor och lyssna till deras historier medan kaffet ångade och mörkret stod svart utanför -detta var äkta mystik.

Ofta brukade jag följa med min väl gamle Calle i Sandbäcken, en verklig smålänning av en sort som numera sorgligt nog håller på att bli sällsynt. Han var skogsarbetare eller vad man vill, en senig, mager man som kunde arbeta som ingen annan. Han höll sig med häst, en liten lurvig, gul kamp. Om vintrarna körde han kol och det var en vild njutning för mig att sitta med honom på kolryssen, svart om ansikte och händer, för att inte tala om kläderna, och veta sig vara med i en lång svart fora som körde som i galenskap på de smala backiga skogsvägarna. Vi sjöngo vårt hemlands vilda melodier i utförsbackarna. Runtomkring stod skogen vit. Det rök om de svettiga hästarna och ur våra munnar.

På ett ställe gick vägen förbi en liten gård som låg översnöad vid en gölkant under ett högt stalp. Och på stalpets krön låg ett jättekast, ett väldigt flyttblock. Jag undrade varför ingen hade rullat ned det. Det såg ut som om helt litet kraft skulle ha behövts för att få det utför branten.

- å nej, sade Calle, det är inte så lätt som det ser ut, och för resten bor det otyg under stenen. Det lyser ibland om kvällarna där oppifrån. Där ligger väl någon skatt, kan jag tro. Men om en skulle välta ner stenen så skulle den gå mittigenom lagårn hos bonden nedanför. Jag minn s när jag var ung i tiden. Då brukade vi några stycken pojkar rätt ofta gå till Skurugata om söndagarna och ha flickor med oss, som vi skojade och tosades med. Den bonden som hade gården då, var en så’n där baptist eller mormon eller läsare och dum var han så det förslog. Men han var en smiler och var nog svart ini själen, för vi hade fått reda på att han tog hem en ankare brännvin då och då från bolaget i Eksjö, fast han gunås inte skulle nyttja starkt. Han låg väl inne och smuttade brännvin för sig själv, för han var en snåljåp som aldrig ville bjuda - och det kunde han ju inte göra för resten, för han skulle ju hetas vara gudlig.

Men en söndagskväll kom vi tre friska pojkar, det var en höstkväll i oktober, den minns jag så väl, och vi gick in till bonden och sa: Bjud på brännvin, annars välter vi ner stenen!

Inte har jag brännvin hemma, sa han. Jag nyttjar inte tocket syndigt dricka, sa han.

Det gör detsamma om du nyttjar det eller inte, bjud på brännvin, bonde, annars åker stenen. Den ska gunga lätt som en attanskilling för oss! Fram med ankaren, annars ska du få si, vilkas andar du guppar med!

Ja, men jag har ju inget brännvin! grät han.

Jaha, vi tror dej på ditt gudsord, sa vi, men då får du skylla dig själv. Ajöss, bonde! Jaha, vi tar väl stenfaen med en levandes gång!

Det gör vi! Och vi lagade oss att gå uppför klinten.

Men har du inget brännvin, bonde, så har du väl ett järnspett, sa jag. Du får ursäkta att vi lånar det.

Snälla söta välsignade människor, sa bonden och föll på knä på förstubron. I vill väl inte göra både mej och er olyckliga. I ska få brännvin och kaffe med, bara I låter stenen vara!

Och det stod inte länge på förrän vi satt omkring bordet i stugan och drack kaffekask och till slut började vi danska skinkompass och bagarvals och bonden var med i svängen. Så roligt hade han inte haft sen han blev frälst, sa han.

Men det var bra att vi inte välte stenen, för så’na stenar ska en låta vara i fred. En ska låta allt så’nt där gammalt vara i fred för det blir bara olycka efteråt. Som för exempel den där Johannes i Måsaröjera, som var så om sig och snål att han gick och vittjade offerkällan i Eksjösocken, han fick slaget efteråt och låg som en krympling i tjugu år och kom på fattighuset. Nej, en ska hålla gammalt i ära, det ska en! Ingen vet, vad för gubbar som bor under så’na där stenar eller i källor. När inte ens prästerna vet det, hur skulle vi kunna veta det? Hopp!

Och Calle i Sandbäcken snärtade till sin lurviga häst med tagelhurran och lade in en ny mullbänk jönköpingssnus.

Telefon

Ur ”Äventyr och hugskott”

Klockan var tio på morgonen och jag njöt sovande mitt far niente i min bekväma säng på Grand. Ty jag hade suttit kvar något länge nere på baren kvällen förut. Då ringde det i telefon. Jag hade sagt till att jag ville vara ostörd, ty jag var inkognito i stan, men man hade tydligen missuppfattat mig nere hos portiern.

Jag steg upp gnisslande en hemsk förbannelse mellan tänderna och grep tag i helvetesmaskinens lur.

- Hallau!

- Hallå! är det artisten Engström?

- Jag är densamme som talar med eder!

- å, kära bror, det var längesedan - - va - känner du inte igen mej? - konsul Kleiner - - hä? - - kommer du inte ihåg din gamle kamrat i sjätte nedre, Kalle Johanson? Kleiner, you know? Charles Kleiner!

- Jo, visst fan, guda på dej, gamla morrhoppa, hur gick det för dej sedan? Jaså, konsul, jo, jag tackar, jag! Det är inte bara råttdito det! Nå, vad kan jag stå till tjänst med?

- Vill du äta en liten middag med mig på Djurgårdsbrunn - på tumis- gamla minnen - och ett förslag till en affär, first class - eller kanske du vill ha - damsällskap? - nå, man kan ju undvara - ha ha ha -ja, vi ha ju båda levt igenom det där - jaså, på inga villkor - Sankt Antonius i alla livets skiften - Josef däri! Men det är verkligen en affär, en god affär! Jag talar allvar nu - det är fråga om en affär på många och blanka dollars! Kommer du klockan fem? - eller vill du att jag skall hämta dig med min bil? Säg bara ifrån! All well on board! Klockan en kvart före fem håller min chaufför utanför Grand. Tummen? -All right!

Det var alltså min gamle kamrat Kalle Johanson som blev kvarsittare i sjätte nedre i Norrköping på grund av grovt fusk i en svensk skrivning. Vi fuskade ju allihop, men Kalle Johanson fuskade så fruktansvärt idiotiskt, att han fick skylla sig själv vid upptäckten. Så försvann han i världsvimlet, kom på kontor, läste språk och blev korrespondent och fick ärva tretusen zekiner av en halvmoster och gav fan i kontoret och startade en agenturdito, slängde den med förtjänst, kom över aktier i ett granitbolag, sålde dem, köpte ett hus på östermalm just då ösermalm skulle lanceras och blev lancerat, köpte ett hus till vid Birgerjarlsgatan, köpte ett hus vid Drottninggatan, köpte sig päls och fick kredit. -

Nu var han Eldslandets konsul i Stockholm, en man, som räknades med, hade ärligt betalt sina ordnar och hade rätt att bära sitt huvud högt.

å - jag kände nog Kalle Johanson - jag menar Charles Kleiner - men jag var verkligen så yrvaken och i behov av sömn eller lugn eftertanke, då han ringde på, att jag inte ögonblickligen uppfattade situationen.

Klockan en kvart före fem stod konsul Kleiners auto utanför Grand Hotel, och om precis sju minuter steg jag av vid Djurgårdsbrunn. Om två minuter kom konsuln i en 34-hästars auto farande som själva fan. Han hade inte hunnit hämta själv, utan måste ta till sitt allra våldsammaste fortskaffningsmedel.

Vi åto middag. Vi upplivade gamla minnen. Vi talade om våra gemensamma lärare och Kalle Johanson skällde friskt på dem. Hur fan kan man för resten bli lärare? 3-4 tusen kronors lön och 24 lektioner i veckan! Man skall vara korkad.

Då champagnen kom in kommo vi till affären.

- Hörru, gosse, se mig in i ögonen! Vill du förtjäna pengar?

Kalle Johanson grep min hand och fixerade mina synnerver.

- Visst fan vill jag förtjäna pengar!

- Känner du till något som heter The Hayward Hygienic Auto?

- Nej, vad fan är det?

Kalle Johanson grep min hand och viskade: Den är din och min framtid! Den är en bensinautomobil som på samma gång är elektricitetsmaskin. Fotsackens sidor släpa helt enkelt mot framhjulens sidor, som äro av glas och på det sättet får du ju den enklaste sortens elektricitet. En koppartråd går till en zinkplatta, på vilken du sätter dig - man måste naturligtvis vika ned byxorna -och på det viset laddas den åkande med hälsobringande elektricitet. Chauffören bara rör vid din näsa eller du skrapar näsan mot något, och gnistor springa ur kranen på dig. Tro mig, det är en storartad uppfinning. Sandens elektriska Herculex är humbug och Voltakorset ska vi inte tala om. - Säg mig! Du behärskar ju Strix?

- Tacka jädervulen för det! skrävlade jag.

- Nå, då kommer vi till affären! Får jag tio kvadratcentimeter var jag vill i din tidning för en reklam varje vecka under ett års tid -hör på, gosse! - så får du, får till skänks en Hayward Hygienic Auto. Men jag vill själv redigera annonsytan, jag vill ha fria händer. Apropå det, hur stor är din upplaga? Gratulerar. Nå, då vill jag också hålla dig med bensin under ett år!

- Och zinkplattor? frågade jag.

- Skämta inte i affärer! Går du med? Ja eller nej?

- Här har du kardan, gamla Kalle!

- Well, här har du min!

Jag gladdes verkligen åt den där automobilen, ty jag inbillade mig att jag skulle kunna lista bort elektriciteten och förvåna Grisslehamnsborna med en vagn som går utan hästar.

Konsul Kleiner hade sjunkit tillbaka i soffan och ringde på en ny Moët et Chandon.

- Satans slapp servering! Dom förstår inte att det skall langas ideligen, ideligen, som Rotschild byter om skjorta. Vä?? Nej, det måste gjutas nytt liv i det försoffade Stockholm och dess omgivningar. Du förstår - 10 hästars auto! Du kan ha nöje av maskinen och slå dig på läkarvård och bli förmögen - förlåt, du kanske redan är förmögen! Hörru, ska vi inte be flickorna komma in och dricka ett glas. De släpa hela dan, dystert liv, vä?? Fan, då jag tänker på de stackars ungarna, som passa opp och äro glada åt en femtioöring i dricks, blir jag rörd, ska vi ta dom med oss till stan? Vä?? Di kan behöva lufta på sig litet. Ha ha!

I detsamma slocknade ljusen. Mörkret var kolsvart.

Jag tog fram min goda lappkniv, som jag alltid bär på mig. Den har suttit i väl hundra renars hjärtan. Jag kysste dess oljiga blad och sade till Kleiner: - Hör du, Kalle Johanson, det var fan vad ditt hjärta dunkar! är du mörkrädd?

- Inte är jag mörkrädd och inte heller har jag dåligt hjärta, fast jag är litet fet. Men det är något som dunkar. Jag måste ha druckit för mycket champêtre. Och så slocknade ljusen! Det är ju fan! Kanske är det hjärtat som dunkar. Lyss på mitt bröst, är du hygglig, känn på hjärtat! Jag blir ruggig till mods.

Jag knäppte upp hans väst och kände på hans bröstkorg.

-Förstår du dig på sådant där? frågade han. Mitt hjärta har alltid varit first class!

Jag kände efter med fingerspetsarna och trevade på konsulns revben. Jag räknade - och mellan fjärde och femte revbenet satte jag in kniven så hårt jag kunde. Den var skarp och det var som att sticka i margarin. Samtidigt tog jag honom för munnen, ty han gurglade litet. Han skakade på axlarna, och en darrning började i nacken och slutade nere i benen.

I samma ögonblick vaknade jag. Telefonen i mitt rum ringde och jag rusade upp. Det var portiern.

- Förlåt, herr Engström, att jag ringde om igen, men herr Engström tycktes inte höra den första ringningen. Herr Berger och herr Forsberg och herr Engströms bror vänta nere i baren!

Årsskifte

Ur ”Medan det jäser”

31. 12. 1916

I morgon går det nya året in ödesdigert som intet annat år förut -kanhända i mänsklighetens hela långa historia. Efter många år är jag åter i Kiruna och skådar i den blå gryningen ut över en fantastisk silverskog av frostiga björkar, snöhöljda tak och elektriska ljus som tändas allt eftersom stjärnorna slockna. Hur stilla, dödstyst och liksom avvaktande är icke morgonen! Det är som skulle den vänta på avkunnandet av någon dom av hemskt allvarlig innebörd.

Luossavaaras vulkansilhuett vitnar allt mer, och över Luossajärvis snöslätt ligger vit vinterrök. Från mina fönster kan jag icke se Kiirunavaara, och jag är nyfiken på hur mycket som’ är borta av den ursprungliga profilen. När jag sist var här, var det midsommar, och jag satt högst på bergets ås i ett moln av mygg och målade landskapet bortåt Kebnekaise till. Jag slogs med myggen i början men insåg snart min underlägsenhet och nöjde mig med den raffinerade hämnden att måla fast på tavlan så många av mina plågoandar som behagade studera min skiss på nära håll. Den antog slutligen karaktären av relief.

Nu måste jag se samma landskap i midvinterstämning.

...

1. 1. 1917

De tre stjärnorna betyda en paus, vilken i sin ordning betyder behaglig sammanvaro i ett behagligt hus vid en brasa som flammar i Sveriges vackraste spis Den betyder blystöpning och uttydning av järtecken, spådomar och annan vidskepelse, som frodas rikligt här uppe inom polcirkeln även i den mest kultiverade hem. Den betyder lutfisk och gröt också, nödvändiga och rituella ting vid årsskiftets annalkande.

Detta begicks i kyrkan, som jag nu såg färdig för första gången. Prins Eugens vackra altartavla är verkligen en sak på sin rätta plats. Det är som om man genom väggen skulle se ut över en helig ängd med heliga träd och välsignade fält belysta av Nådens, Fridens, Godhetens och Skönhetens milda sol.

Och när prästen talade klocka ord och önskade frid över landet och välsignelse under det nya året, försvunno skyttegravarna och taggtråden och granattrattarna, med vilka min av människornas ondska anstuckna fantasi redan börjat förstöra landskapets lugna harmoni.

Men det som gjorde största och djupaste intrycket på mig - och man torde förlåta mig det - var då vi reste till kyrkan och jag hörde den klocka jag kallar min, den på vilken jag gjort inskriptionen, ringa till samling från klockstapeln, som växte vackert upp mot himlen ur silverskogen. Ni kan kalla det författarfåfänga, om ni vill. Men det är så sällan man får tillfälle att tala med tunga av malm.

Stig, men klang, mot sol och mot norrskens bågar vida,

väck sovande fjäll, slumrande myr och mo!

Vig åt arbete in fält som fruktsamma bida,

vid dem till sist en gång åt den eviga tystnadens ro!