TITEL

Av Verner von Heidenstam

___________________________

***DEL 1***

HÖVDINGEN MED DE ORÄKNELIGA STENYXORNA. FOLKET KLAGAR.

Snön föll och föll och hängde på alla grenar och gömde alla stigar. Det blev omöjligt att se och hitta i yrvädret. I flera dagar hade det redan varit alldeles tyst och dött i skogen.

Först om kvällarna hördes ibland en avlägsen klagan som ur hundratals bröst. Och en afton läto rösterna vildare och dystrare än någonsin.

Ropandet kom från en uppröjd glänta inne i skogen. Det var en rund plats, omgiven av väldiga stenblock, och den brukade kallas Ura-Kaipas offermark. Mellan stenarna hade en hop trälar ställt upp sig med sina bloss. En vindil grep ibland hela myllret av snöflingor och kastade dem tillbaka högt upp mot tallkronorna. Då föll skenet för ett ögonblick klart på Ura-Kaipas hydda i mitten. Den var på alla sidor beklädd med människoskallar och stenyxor. Skallarna, som hängde i det kvarsittande håret, ringde av och an i blåsten och slamrade mot stenyxorna.

I dörren satt en man på en stol. Trälarna svängde facklorna och ropade till, var gång de fingo syn på hans röda huva och det halsband av björntänder, som i flera varv bredde sig ända ut på hans axlar. På det sättet var ingen annan smyckad. Det var Ura-Kaipa. Ansiktet var skägglöst, men håret stod ut åt alla håll. Och det gjorde också ludden på pälsen, som var hopsydd av många olika skinn.

Ura-Kaipa och några av de äldsta höllo just som bäst på att avsluta en offermåltid. Med ett övat slag av en liten klubba bräckte de märgpiporna, som lågo framför dem på offerstenen, och sögo sedan ut märgen. Därefter slungade de benen till trälarna. Slutligen började de kasta lott om sina vapen och prydnader.

Hövdingen för den stammen hette alltid Ura-Kaipa. Stammen hade varit mäktigare förr, men det andra folket, som bodde runt om i bygden, och som för sina praktfulla vapens skull kallades det gulskinande, trängde allt mer Ura-Kaipafolket uppåt skogarna.

Bakom hövdingens stol stod en gosse med det ljusaste hår. Det syntes nog, att han inte var en frände till Ura-Kaipa, utan från de gulskinande på andra sidan sjön.

Han hette Karilas. En dag för länge sedan hade han mött Ura-Kaipa i skogen, och de hade blivit vänner. Båda voro då barn, fast ingen av dem visste, hur gammal han själv var. De kunde bara räkna till nio, det längsta som någon där i skogarna då kunde räkna till. Människorna där brukade räkna på fingrarna, men glömde tummen, som de räknade med. Ura-Kaipafolket åldrades emellertid fortare än andra. Det gjorde, att när hövdingen nu redan satt där med en mans bruna och en smula fårade ansikte, var hans vän alltjämt ännu bara en halvvuxen och spenslig gosse.

»Karilas, Karilas!» ropade de äldsta, men hånfullt och föraktligt, ty de voro avundsjuka på honom för all den gunst, som hövdingen visade honom. »Varför står du och hänger med huvudet? Kom hit och kasta lott som vi!»

Gossen stod kvar bakom stolen utan att röra sig. Då började de skratta. »Nå, det är sant», fortsatte de, »vad har du att spela om, du, som är främmande och föräldralös. Kanske om dina kläder för att sedan gå naken i snön?»

Karilas rodnade harmset och gick fram. Han visste, att han inte ägde något annat i hela världen än sig själv och Ura-Kaipas vänskap. »Jag spelar om mig själv som träl åt den, som vinner», svarade han, alldeles besinningslös av vrede. »Men vinner jag, skall jag ha en ny skinndräkt med bälte och dolkar.»

Ura-Kaipa såg förebrående på honom. »Då spelar jag mot dig», skyndade han sig att säga, ty han var rädd, att någon annan skulle vinna hans bästa vän till träl.

I detsamma stack han sin hand i en påse och tog upp en stenskärva, som han kastade framför sig. Det visade sig, att den var röd till färgen, och det betydde, att han hade vunnit.

De äldsta grepo genast Karilas om skuldrorna och tryckte ned honom framför stolen, och Ura-Kaipa måste sätta sin fot på hans nacke. »Vi äro vittnen, hövding», sade de med öppen glädje. »Nu har du tagit den gulskinande främlingen till träl.»

Karilas tyckte, att något liksom ett hugg skilde honom från hans egen kropp. Vad var han nu, då han inte längre ens rådde om sig själv! När vreden nu var över, förstod han, hur dumt han hade burit sig åt. Det var åtminstone någon tröst, att det var Ura-Kaipa, som skulle råda över honom. Ura-Kaipa suckade sakta, men fruktade att visa sin svaghet. »Se så, stig upp», sade han, »och gå bort till trälarna.

Den aftonen talade sedan hövdingen inte mycket. Men snön fortsatte att falla, och när det blev sent, samlades de äldsta återigen kring offerstenen.

»Vi ha ropat besvärjelser och offrat», knotade de, »och ändå slutar det inte att snöga. Fast det lider mot våren, och nätterna bli kortare, står snön på alla sidor hög som en vägg. Kornig och lös som den är, bär den inte ett par skidor, och vi kunna inte gå på jakt. Trälarna hungra, och snart finns det inte en torr sticka till att underhålla elden i hyddorna med. Här är inte ett land för människor. Sol, sol, har du övergivit oss? Vänder du aldrig mer tillbaka?»

Ura-Kaipa höjde armarna. »Nej, här är inte ett land för människor», sade han. »Sol, har du gömt dig i skuggdalen under jordskivan för att bara skicka upp ett grått töcken i dagens ställe? Över oss finns det inte längre några stjärnor, bara virvlande snö. Isdöd, hungersdöd, nu når du oss!»

När trälarna hörde hövdingens klagan, trampade de på facklorna och ropade också: »Sol, sol, har du övergivit oss?»

»Du får försöka med ännu ett offer, Ura-Kaipa», rådde de äldsta. »Men då måste du utvälja den vackraste och förnämsta av dina trälar. Och det är Karilas. Under tiden skola vi skicka upp spejare på berget för att se, om solen inte kommer.»

Ura-Kaipa teg, men han vände sig bort, när offerbrudarna kommo med Karilas och sträckte ut honom på stenen. Sedan togo de två stockar och lade en på vardera sidan. Stadigt och väl bundo de hans händer och fötter, så att en hand och en fot blev fastgjord vid var stock. Det var krokiga, mycket gamla kvinnor. Liksom alla de andra buro de kläder av skinn, men det hade ingen ludd, utan var målat med svarta och vita rundlar och streck. Den förnämsta av offerbrudarna stack honom i skuldran med en stenkniv, men bara helt litet, så att hon fick några droppar blod på flintspetsen.

Ura-Kaipa mottog kniven ur hennes händer och gick in i sin hydda med de äldsta. Marken därinne var belagd med hällar, som voro noga sopade, ty ingenting föraktade Ura-Kaipafolket så mycket som jord. Hövdingens händer fingo aldrig röra vid jord, och ingen ville arbeta i jorden. »Vi, som jaga och fiska och tillbedja solen», brukade de säga, »hur skulle vi kunna ära jordmyllan! Den består av multnade djur och växter, och därför är den oren.»

Mitt på golvet låg en hud utbredd över den heliga brunnen. Ura-Kaipa rullade den vördnadsfullt åt sidan och lyste ned över vattnet med en brinnande kådsticka. I andra handen höll han fram kniven med bloddropparna. En kall, fuktig pust slog upp, och de äldsta ryste och drogo sig litet tillbaka.

»Ser du honom», viskade de, »åskhammaren, som himmelselden slungade efter jättarna för att hjälpa Ura-Kaipafolket?»

»Jag ser honom», svarade hövdingen och böjde sig djupare. Nere i vattnet skymtade han ett klippstycke, som hade skapnad av en hammare och var stort som en hopkrupen, sovande varg.

»Öppnar han ögat, begär han blod?» fortsatte de att viska. Ura-Kaipa svängde med kådstickan för att se, om det glimtade till i det skafthål, som var upphugget mitt i klippstycket. Men ingen spegling ville stanna där, utan det förblev mörkt.

Hövdingen andades lättare, ty han tänkte på sin vän ute på offerstenen. »Åskhammaren sover», sade han. »Men i morgon tidigt!»

»I morgon, i morgon!» upprepade de äldsta och gingo bort till de andra hyddorna utanför stenringen. Hundarna fortsatte en stund att springa kring lägret under klagande skall, men slutligen kröpo de också in till människorna i hyddorna.

KARILAS PÅ OFFERSTENEN.

Karilas låg kvar på stenen utan att kunna röra sig. Snön packade sig allt högre på hans bröst och över hela hans kropp. Den samlade sig på sidorna om huvudet och över pannan och ögonen och munnen.

En av offerbrudarna kom tillbaka, strök bort snön från hans ansikte och lyste på honom. Han tyckte, att det var barmhärtigt gjort, och att hennes hand var mjuk och god som en medlidsam moders. Men när hon efter lång väntan kom igen för andra gången, och han vände litet på huvudet för att se in i hennes ögon, tindrade de ondskefullt som en rovgirig nattfågels. Han skyndade sig att blunda igen.

Han försökte tänka, men hans tankar stötte oupphörligt mot något vitt och ogenomträngligt som mot snö. Det kom sig därav, att han ingenting visste om världen. Han kunde inte tänka mer än nio år tillbaka och nio år framåt. Sedan var tiden slut. Och inte mer än nio dagsresor åt alla sidor. Sedan var det slut på världen. Sedan fanns det ingenting mera. Och mitt i denna lilla och trånga värld, som var fylld av snödrivor, låg han nu på offerstenen ensam och övergiven till och med av sin vän. »Nej, här är inte för människor att leva», snyftade han.

Han blev sömnig, ty snötäcket kylde inte längre, utan han kände en ljuvlig hetta i alla lemmar. Han tänkte: »Ännu är det långt, mycket långt till morgonen, då min hjälplösa kropp skall styckas av flintknivarna.»

När han hade legat rätt länge på det sättet, började han fråga sig själv i sömnen, varför inte offerbruden kom tillbaka och strök över hans ansikte. Hon var ju åtminstone en levande varelse. Han försökte öppna ögonlocken, men de voro hopfrusna, så att det sved, när de skulle isär.

Han kände inte igen sig. Det gråvita myllret av flingor var borta, och stjärnorna tindrade fritt och klart i oändlig mängd på världstältets svarta duk. Längre ned åt skogen till lyste de blekare och insvepta i ett rödaktigt dis.

»Det är förfädrens ögon, som vänligt se ned till mig», tänkte han. »Det här måste vara döden, efter allt är så vackert. Nu är du död, stackars Karilas. Kanske var det bäst för dig. Och ändå skulle jag kunna gråta över, att du, som var så ung, inte fick leva litet längre. Men» läppen krökte sig en smula »nu få offerbrudarna, de leda, stå där i morgon med sina knivar.»

Det förvånade honom bara, att han tydligt kunde höra, hur trälarna kommo utspringande och ropade till varann. Också Ura-Kaipa kom ut. Nu började en underligt högtidlig musik. Trälarna rörde fingrarna med otrolig fart på små trummor, så att det lät som ett stigande vin och slutligen som stormdån. Alla stodo vända åt samma håll och stirrade mot samma ställe. Där höjde sig långsamt en glödröd bläddra av ljus och kastade in två långa strålar under de snöiga tallarna. Det var den efterlängtade solen, som äntligen gick upp på en klar himmel. Söderifrån kom en flock vildgäss med bröstet alldeles eldfärgat av skenet underifrån.

Karilas var så stelfrusen, att han inte kände, hur offerbrudarna under tiden befriade hans händer och fötter. Först när de ropade i hans öra, begrep han, att han verkligen levde ännu. »Dina plågor i natt ha bevekt solen», sade de, »och vi behöva inte taga ditt blod. Sätt dig bland trälarna och lär dig arbeta!»

URA-KAIPAS STENYXOR.

Efter så många dagars ångest var det roligt för trälarna att få börja arbeta igen. Huj, ett sådant knackande, fast man gav sig ro mitt i brådskan. Där fanns ett ordstäv: »Vi ha gott om tid.»

Somliga brände lerkrukor, som de helt prydligt hade ristat med streck och prickar. Krukorna voro runda i botten och kunde inte stå, men det var heller inte meningen, utan de blevo upphängda i skinnsnören inne i hyddorna. Några trälar hartsade träaskar, som blevo så täta, att det kunde bäras vatten i dem. Andra skrapade hudar, så att de blevo mjuka och behagliga att ha till kläder. Kvinnorna repade sönder torkade djursenor till trådar och började att sy med nålar av ben. Det blev riktigt jämna och bra stygn.

Men de flesta männen sutto i ring och slogo med gråstenar på flintstycken, så att skärva efter skärva föll bort, ända till dess en kniv eller yxa eller spjutspets hade formats. Sedan plockade de ihop skärvorna och satte dem som spetsar på pilarna. Alla deras vapen och verktyg voro av sten eller ben, och stenyxorna voro deras stolthet.

Karilas satte sig längst bort bland de trälar, som hade det tyngsta arbetet. De förfärdigade stridsyxor åt Ura-Kaipa. Blev en träl slutligen så skicklig, att hövdingen upphängde hans yxa som en prydnad på sin hydda, då hände det, att han till belöning också skänkte honom friheten. Och det visste Karilas.

Det var mest gamla trälar. En av dem hade nyss dött under hungersdagarna, och hans yxa låg kvar, tillknackad och skarp. Det fattades bara skafthålet i mitten. Karilas lade den på marken mellan sina knän. Gubben, som satt närmast honom, visade, hur han skulle göra. Han hette Siköga. »Det är snart lärt», sade han, »och vi ha gott om tid. Det är bara att sätta ett rörben som borr mot yxan och så låta det snurra mellan händerna, fort, fort.»

Ovanpå rörbenet band Karilas en sten, för att borrningen skulle gå med mer kraft. »Då jag hinner så långt, att jag kan göra en hövdingeyxa och blir fri», tänkte han, »får jag stå igen hos Ura-Kaipa.» Och så lät han borren snurra.

När han hade hållit på en stund, kunde han ändå inte upptäcka den minsta fördjupning på yxan, utan bara en liten vitskrapad ring. »Du skall flitigt hälla vatten och sand på yxan», rådde Siköga. »Det är den vassa sanden, som borrar.»

Karilas lydde, men det började bränna på insidan av händerna. Smärtan steg högre och högre upp genom armarna. »Nu har jag redan hållit på en halv dag», pustade han till sist trött, »och ändå är inte yxan genomstungen. Jag har borrat från båda sidorna. Här kan du se. Ännu ha inte hålen mötts.»

»En halv dag!» utbrast Siköga. Själv hade han runda, svartaktiga valkar i händerna, så att de sågo ut som hundtassar. »Vi ha gott om tid. Jag vet inte, hur länge jag har hållit på att sira skaftet här på min stridsyxa åt Ura-Kaipa.»

Karilas teg. Då det började kvällas igen, frågade han: »Siköga, när tror du, att du blir färdig med din yxa?»

»Två år dröjer det nog allra minst», svarade gubben. »Det värsta är, att jag håller på att bli lam i ena armen. Så inte vet jag, om jag någonsin får yxan färdig. Blir den inte det, ja, då har jag trälat förgäves. Då blir jag aldrig en fri man. Men du är ung, du, och du kan nog hinna, om du har tålamod.»

Nästa dag var Karilas stel i armarna och satt framför yxan utan att röra den. De äldsta gingo omkring för att syna trälarnas arbete, och när de kommo till Karilas, råkade de i vrede. »Du duger inte mycket till, du träl», stammade de och togo upp jord och kastade på honom för att visa sitt förakt. De darrade i hela kroppen och öppnade och slöto händerna.

Ett par trälar sprungo fram och ryckte av dem huvorna. På det blottade huvudet hade de ett litet lock fastbundet över ett runt hål, som var borrat i själva hjässbenet. Ett sådant hål hölls i stor vördnad och tillkom endast de förnämsta. Genom det kunde de onda ångorna slippa ut, och där kunde solljuset, en gång när de voro döda, blicka in och uppsuga deras ande.

De glappade på locken och släppte ut de onda andarna och blevo så lugnare igen. »Hövding», sade de, medan trälarna satte på dem huvorna, »du får underkasta Karilas det stora provet.»

Nu släppte de arbetande sina verktyg, ty de mindes alltför väl, att det hade slutat illa för alla, som blivit dömda till det stora provet.

»Också det begära ni av mig!» svarade Ura-Kaipa, där han stod i dörren. »Nåväl, Karilas, dina armar äro svaga och onyttiga. Varför skola vi då kläda och föda dig? Visa mig, om ditt förstånd är starkare än din kropp. Kan du mäta Ura-Kaipas rikedom, ja, då må du leva. Då har du lyckligt genomgått det stora provet. Kan du räkna Ura-Kaipas skatter? Kan du säga mig, hur många stenyxor, som hänga på hans boning?»

Karilas gick raskt fram och plockade ned nio yxor och lade dem i en hög. Trälarna brusto i skratt. »Ja, så långt kunna vi alla räkna. Men sedan, sedan? Vart kommer du nu?»

Karilas stod villrådig. Så tog han omigen ned nio yxor och lade dem i en ny hög.

Trälarna och de äldsta skakade på huvudet och begrepo inte, vad han menade. Men han fortsatte att plocka ned yxorna och lade nio i var hög, ända till dess det blev nio högar. »Det må vara», ropade de äldsta, »men ännu hänger det yxor kvar på offerhuset.»

Karilas tog då ned de sista två yxorna och lade dem åt sidan för sig. Han dröjde litet och tvekade. Med ens klarnade gåtan för honom, och han utbrast glättigt: »Ura-Kaipa, du har nio gånger nio stenyxor och så två.»

Ett sorl av beundran hördes från trälarna, och Ura-Kaipa tecknade i luften med fingret en hammare, ljungeldens sinnebild. »Allt intill i dag ha Ura-Kaipas stenyxor ansetts oräkneliga», sade han, »men länge har jag märkt på denna gosse, att de gulskinande på andra sidan sjön ha höga gåvor, som äro förborgade för oss. Skada vore det att ta en sådan träls liv.»

KARILAS BLIR SÅLD TILL KÖPFARARNA.

Snön började smälta. När isarna gingo bort, kommo köpfarare roende uppför älvarna med flinta och bärnsten för att byta sig till pälsverk. Det var grymma och vilda karlar, och om nätterna sutto de kring sina eldar nere vid sjöstranden.

En afton kom Ura-Kaipa alldeles ensam och tog Karilas med sig. De gingo nedåt stranden, och båda voro tysta.

»Gossen här är det enda i livet, som jag håller av», tänkte Ura-Kaipa svårmodigt. »Jag uthärdar inte längre att ha min bästa vän till träl, ty det är förbjudet att tala vänligt till en träl. Jag kan inte dagligen gå och bära på en sådan börda.» Men högt sade han slutligen: »Det är svårt att se i halvmörkret under grenarna, och jag måste hålla dig i armen, Karilas.»

Karilas’ hjärta bultade av glädje, då han kände vännens hand om sin arm. I den stunden skulle han gärna ha givit sitt liv för Ura-Kaipa.

»Gå fortare!» befallde hövdingen för att få ett slut på sin egen inre strid. »Jag har ingen nytta av din räknekonst, men köpfararna kunna behöva en sådan träl.»

Köpfararna sutto på en kista, som de noga vakade över. I den förde de med sig något, som var så dyrbart, att de endast brukade sälja det till de rikaste på andra sidan sjön. När Ura-Kaipa märkte, att de kände igen honom, sade han: »Fattig är den, som inte har någon träl, ty han måste göra allt själv. Men den, som har trälar, han får allt gjort, som han vill. Här bjuder jag er nu min bästa träl i byte mot litet av det, som ni ha där i kistan.»

»Om du också komme med fyra trälar, försloge det inte till en sådan handel», svarade de. »Men efter din vänskap för oss också är något värd, Ura-Kaipa, gå vi med på bytet.» De gläntade en smula på locket, jämnt så mycket, att de kommo åt att leta fram, vad de sökte. Det klingade till mot kistkanten och blänkte, som hade de mitt i sommarnatten haft en bit av solen mellan fingrarna. Det var koppar och tenn, som hade smälta ihop till en liten bronstacka.

Karilas kände, hur vännen släppte sitt tag om hans arm. Där stod han nu ensam och bortsåld. Han vände litet på huvudet för att se efter Ura-Kaipa, så länge han kunde. Hövdingen var redan på hemvägen och gick och plirade mot bytesgåvan, som han emellanåt vände i handen. Men när han kom upp på den högsta klippan, stannade han, plågad av samvetskval, och kastade solbiten från sig i vattnet. Ingen skulle få tro, att han hade sålt Karilas för snöd vinning. Framåtlutad och med modlösa steg försvann han sedan bakom träden.

När det dagades, och dimmorna lyfte, voro köpfararna redan ute på sjön med sin nyköpta träl. En av dem doppade handen i vattnet och strök den mot de kolade insidorna på ekstocken, som hade urholkats med eld. Sedan gned han duktigt in Karilas i håret och över ansiktet och halsen, så att han blev alldeles sotig och mörk. »Det gulskinande folket köper ingen av sin egen stam till träl», sade den sluga handelsmannen till de andra, »men nu kunna vi lätt få sälja gossen, och kanske med god vinst, ty nu ser han ut att vara av Ura-Kaipafolket.»

Karilas satt och såg mot den andra stranden, där han hade gått som liten, men som han sedan nästan hade glömt. Det låg ett gult sommarsken över sädesfälten och stackarna vid gårdarna, som trivsamt blinkade fram under heliga askträd. Husen voro runda och överklenade med lera och hade toppiga tak. Det vimlade av människor, och han bländades och spratt till, väckt av något, som han genast kände igen. Det var bronslurarnas klang. Folket firade just en fest nere på stranden, och spjutspetsar och stridsyxor lyste som färgade solstrålar, ty allt var av brons. Kläderna voro av mjukt, vitt ylle med gula kanter och sållade med smycken. De största bronsbucklorna voro inlagda med mörkaktig harts. Kvinnorna buro höga halsprydnader av bronsringar, och det rika håret hölls upp med hornkammar och nät av ullgarn, genomskinliga som spindelväv.

En vagn närmade sig, omgiven av dödsvigda krigsfångar. Köpfararna skyndade sig att draga i land sin ekstock och sålde genast på stället också Karilas till offerträl. Under hotfulla slag på sina dolkar förbjödo de honom att tala och visade för folket, att han var mörkhyad som alla av Ura-Kaipas stam.

Två bekransade flickor satte brådskande på honom en skjorta av mjukaste ylle och ställde honom bland de dödsvigda kring vagnen. Den drogs av ett par vita kvigor, som hade blodröda seldon med präktiga bronsbeslag. Framtill på fimmelstången hängde en bild av solhjulet, korsat av sina fyra ekrar. Ovanpå vagnen var ett tillslutet tjäll av kohudar. Där fördes jordandens beläte, ty de gulskinande föraktade inte jorden som Ura-Kaipas jägare och fiskare, utan kallade henne solens maka.

De dödsvigda förde vagnen ett stycke ut i vassen och tvådde den vördnadsfullt. Sedan fick en och en lyfta på en flik av tjället. Det var förbjudet för andra levande, och så snart fången hade sett in till jordanden, måste han dö.

Karilas var den sista. Han drog den tunga kohuden åt sidan, men det var mörkt inne i tjället. Han tyckte sig bara urskilja två stela och övermänskligt stora ögonvitor. Han stod utan att röra sig, stel av fasa. Den ena kransflickan böjde då isär vattenliljorna och kom ut till honom. Milt och systerligt stilla gav hon honom den iskalla dödskyssen på båda ögonen, så att han måste sluta dem. Så tryckte hon honom ned under vattnet och ställde sig på hans bröst, och alla började sjunga en dyster sång.

Men när det hade gått om en stund, vinkade hon ivrigt, att man skulle tystna. Hon böjde sig ned, så att hon tydligt kunde se Karilas, där han låg på sandbotten. »Håll upp, håll upp!» bad hon. »Ett stort under har skett vid jordandens vagn. Här sänkte vi en Ura-Kaipaträl under vattnet, och han var så smutsig och svart, att det bar mig emot att släcka ut hans ögon med dödskyssen. Och nu ljusnar hans hår i vattnet, så att han blir som en av oss. Men ingen av oss frifödda får offras som träl. Och ändå har han nu sett jordandens ansikte.»

»Han är den enda av oss levande, som sett det», svarade männen, och deras vapen klirrade, när de ödmjukt böjde sig. »Eftersom vår hövding nyss blev satt i kumlet, är detta visserligen ett tecken, att den förvandlade ynglingen skall bli den hövding, som för oss till nya segrar mot Ura-Kaipas folk. Här är nu trångt om åkermark, men på andra sidan sjön finns det vida odlingsbara dälder.»

Flickan reste då upp Karilas och förde honom tillbaka upp i gräset, men han var halvdöd. - Han hade sett jordandens stela ögonvitor, och två gånger hade han sett döden, och när han nu begynte tala igen, var det med en mans vishet och allvar.

Det blev rörelse och liv i de välmående byarna, där alla rustade sig till härfärd. Lurarna kallade tidigt om morgnarna, och köpfararnas gula metall fick god åtgång. Skickliga hantverkare gjorde formar av lera och ingöto den smälta bronsen. När de sedan slogo sönder formarna, lågo där de präktigaste vapen redan så gott som fullfärdiga. »Tag, vad som tillkommer dig, hövding!» sade de och räckte de bästa åt Karilas. »Hjälmen och svärdet äro nu komna i världen. Hjälmen och svärdet för kämpen, och plogen och hackan för den idoge!»

URA-KAIPAS SVÅRMOD

Under tiden var det tyst och stilla i Ura-Kaipas läger. Själv stängde han in sig i sin hydda, dyster, plågad av att se solhjulet var dag rulla över himmelstältet.

De äldsta gingo in, ställde sig kring stolen och glappade på sina hjässlock. »Slå bort ditt svårmod», bådo de, »och förlusta dig med oss! Vi ha gott om tid. Blotta hålet på ditt huvud, och låt de onda ångorna flyga ut!»

Men han vände sig åt väggen och tryckte händerna för bröstet. Det bruna ansiktet hade blivit magert och hårt.

»Ura-Kaipas sorg kunna ni inte bota», framviskade han. »Han hade till vän en av det gulskinande folkets söner. Fast Karilas knappt var mer än ett barn, visste han redan så mycket mer än vi och var ädlare och förnämare än andra. Han talade med Ura-Kaipa om sin stam och lät honom blygas och satte längtan i hans bröst. Och den gossen gjorde vi till träl! Hämta jord och strö över mitt huvud, så att jag blir oren!»

Plötsligt sprang han upp, ryckte till sig en liten stenkniv och gömde den under bältet. »Det var vårt straff, att Karilas kom till oss», fortsatte han, »vårt straff, för att vi blevo makliga och brände lerkärl och hade egen eld. Fordom strövade våra stamfränder omkring med sin båge och hade ibland knappt ett tält att sova i. Och var de gingo, blotade de åt de stenar, som voro underligast och störst.»

»De gjorde så», svarade de äldsta. »Överallt stodo de mossiga stengudarna, djupt inne i fjällklyftan, högt uppe vid stupan och ute i det gulskinande folkets åkrar.»

»Och om nätterna flammade där offerelden», viskade Ura-Kaipa, »och ingen främling vågade närma sig. Ja, det var förr. Ura-Kaipa vill inte längre bo hos er. Han går ut i skogarna för att gräva sig sitt nattläger under drivan, som hans fäder lärt det av vargarna. Och när han ligger i snön, och det är stjärnklart, skall han inte glömma sitt löfte nu. Han skall hata Karilas, han skall hämnas på den, som tog hans frid.»

Med ett gällt skri rusade han ut ur hyddan och skyndade bort under grenarna. Han sprang hopkrupen och liten och så fort, som bara troll och Ura-Kaipafolket kunde springa.

DE GULSKINANDE KOMMA.

En dag på eftersommaren närmade sig det gulskinande folket i sina snipiga skinnbåtar. Man kunde ha trott, att en remsa av marken löst sig från den motsatta stranden och simmade på vattnet, så stor var farkosternas mängd. Ura-Kaipas trälar, som aldrig drömt om en sådan solglans från människor, klättrade förskräckta upp i tallarna. Det, som skrämde dem mest, var ändå de svartknollriga hundar, som hoppade i land ur den första båten och sprungo runt i en tät flock. Stannade en, tvärstannade genast också hela flocken. Men de skällde inte som hundar, utan läto som gråtande barn.

Siköga stod ensam kvar nere på marken och bröstade sig över sitt mod. »Det är varken hundar eller småbarn, insydda i hundfällar», sade han, »utan sådana här djur kallas får.» En ljusternatt hade han råkat att förirra sig till andra stranden och hållits fången där i flera dygn, så att han hade reda på husdjuren därborta. Men som han stod och talade, kom en raggig best sättandes från båten och gav honom en sådan stöt i knävecken, att han var glad att få fatt i en gren och klättra i höjden. »Det var en bock», stönade han, »herdarnas och åskgudens djur.»

Ur den nästa båten klufsade tungt och besvärligt ett par borstiga troll, som fnysande rände trynet i marken och satte i väg. »Sådana skamlösa och tjocka häxor, som inte blygas att böka upp jord med själva ansiktet», utropade trälarna. Men Siköga berättade, att häxorna kallades svin och höllos i stor ära av de gulskinande kämparna. »Så förfärliga äro de människorna», tillade han, »fast de ha kläder av sommarskyar och vapen av solbitar.»

Nu tyckte trälarna, att det var nog. Men då landade den tredje båten. Bakom den simmade två odjur, som kunde ha fått gå för älgar, om de inte varit brandiga till färgen, och om inte hornen lyft sig smala och smidiga som blankgnidna pilbågar. När de leddes upp mellan buskarna vid skinnsnöret, som var bundet om deras horn, öppnade de gapet, och deras böl skallade som den djupaste stridslur. »Det är kor», sade Siköga, »och de äro heligast av alla djur därborta. När en av hövdingarna dör, blir han svept i en kohud. Vad är det inte, som det folket håller i ära, allt från solen till jordmyllan!»

»Inte er», svarade Karilas, som nu också hade stigit i land. Alla båtarna hade småningom stakat sig in mellan klipporna. Stenar regnade från trälarnas slungor, men kämparna höllo skyddande upp sina sköldar. När trälarna sågo, att de ingenting förmådde, slutade de upp att strida.

De kände först inte igen Karilas, där han kom med skölden över hjälmen. De tyckte, att alla från den andra stranden voro lika, men på rösten märkte de, att det var han. Då gick han ännu litet närmare. »Mig, den frifödde, satte ni bland trälarna», sade han. »Nu är det jag, som tar er till trälar, och hädanefter skola ni arbeta över jordmyllan i ert anletes svett. Men en vill jag skona. Med honom vill jag dela makten över er, ty en gång var han mig mycket kär. Var är Ura-Kaipa?»

Trälarna vågade inte svara honom.

Då förstod han, att Ura-Kaipa inte längre var där. Med sänkt huvud vände han tillbaka genom det saftiga gräset ned till dälden. Kämparna hade redan kastat sina vapen och höllo på att spänna korna för plogen. Framför det skarpa bladet lade kransflickorna en brödkaka, som allra först skulle klyvas till god skörd. Karilas fattade om plogskaftet, och så begynte öken att draga. Tungt, långsamt, högtidligt öppnades den första fåran i Ura-Kaipas bloddränkta offermark.

Det prasslade till i hasselsnåret. Det var Ura-Kaipa, som stod där gömd med sin kniv. Den hade blivit nött och slipad på nytt, och det satt bara ett litet kort flintstycke kvar i skaftet. Med ett ekorrsprång kastade han sig över Karilas och högg efter hans strupe. »Du hatade», rosslade han, »du hatade!»

Karilas vacklade bakåt, men nu hade han vuxit upp och blivit den starkare. Han fick ett fast tag och lyfte Ura-Kaipa högt upp för att slå honom till marken. Men då kände han, att den forna hövdingen var så svag och utmärglad av hunger, att han nästan orkeslöst låg i hans armar. Miskundsamt satte han honom ned vid plogfåran. »Du har haft det svårt i ödemarken», sade han och räckte honom ett stycke av det kluvna brödet. »Ät av markens frukt!» Men Ura-Kaipa vände sig föraktfullt bort.

Karilas tog hans huvud mellan sina knän och strök vänligt över de styvnade rynkorna, men Ura-Kaipas ögon stirrade stelt bort mot stengudarna. Och då förstod Karilas, att han var död.

»Skogsfolket här brukar jorda sina hövdingar i den hydda, där de ha levat», sade Karilas, »men bygg honom en väldig grift efter seden hos oss, och läs fridsejd över hans minne!»

Plogen fortsatte att vända torvorna i en vid krets runt om offermarken, som därmed togs i besittning. Medan det pågick och ännu flera dagar efteråt, klingade litet längre bort en mejsel mot bergväggen. En skicklig konstnär i Karilas’ följe avbildade där, hur allt hade tillgått vid offermarkens erövring. Båtarnas långa rad syntes där och de stridande och de landsatta husdjuren. Men inga ord, intet namn förstod någon ännu att rista. Själva händelsen var det enda, som skulle minnas. Var och en kunde se bilderna på hällen, och sedan fick han själv tyda dem, som han fann rättast.

URA-KAIPAS GRAVÖL.

Trälarna befalldes nu att vältra samman några av de stenblock, som stodo i rundel omkring offerstället. Sedan lade de ett avlångt klippstycke ovanpå till tak och offerhäll, och utomkring uppskottades jord och grus.

När gravdösen var färdig, kommo de äldsta tillbaka, som hållit sig gömda i skogen. De buro in Ura-Kaipa och satte honom med ryggen mot väggen. Mellan hans fötter uppgjordes en eld, och över den hängdes en kokande gryta. Därefter satte sig de äldsta framför sin döda hövding för att hålla avskedsmåltid med honom. Offerbrudarna stodo överst på dösen och vaggade sakta på takstenen, ty den var med flit lagd så, att när den gungade, ringde och sjöng det i högen. I stenen var det inhugget en mängd små gropar, som de smorde med fett och fyllde med brinnande offerkåda. De många små lågorna spirade smala och höga, och bakom stenkanten höjde sig månen, fast utan att breda någon dager, ty det var ljus sommarnatt.

Nedanför på sluttningen, där kransflickorna hade räfsat hop det nyslagna gräset till en mjuk bädd, lågo Karilas och hans kämpar. Bronshjälmarna blänkte på trädgrenarna, och skalderna sjöngo vid kraftiga slag på strängarna. När de ibland vilade sig mot harpbågen, ljöd larmet från gästabudet i högen.

»Du äter inte, Ura-Kaipa, du dricker inte», ropade därinne de äldsta. »Du talar inte med dina gäster. Ha vi inte nyss höjt dig på din stol, så att det sista solljuset fick blicka in genom hålet i ditt huvud och uppsuga din ande? Ha vi inte givit dig nya kläder och satt matkrukor och vapen omkring dig, så att du inte skall stå naken och tomhänt, ifall du någon natt vill ut och jaga.»

Medan de talade, slogo de sönder lerfaten, som de hade ätit på. Skärvorna knastrade under deras fötter, när de gingo ut och täckte över ingången. »Du har fått annat att tänka på, och du har gott om tid», fortsatte de. »Du sitter och undrar på, varifrån det fordom kom, det segrande folk, som ännu har solskenet kvar med sig i sina vapen. Vi förstå nog, Ura-Kaipa, att nu vill du vara ensam.»

Men elden brann ännu under grytan inne hos den döde och lyste genom springorna mellan de översta stenarna.

»Varifrån vi fordom kommo?» upprepade Karilas och höll liksom frågande handen än mot söder och än mot öster. »Skalder, vem av er kan svara Ura-Kaipa? Vem kan lösa den gåtan? Länge ha vi redan bott här, och småningom lärde vi oss att förfärdiga våra gulskinande vapen. Jag vet bara, skalder, att ingen av era gamla vandringssagor berättar om en så ljus och ljuvlig sommarnatt, och här skola vi reda oss ett land för människor.»

II. ANE DEN GAMLE.

Långa tider hade nu förflutit, sedan elden slocknade under grytan i Ura-Kaipas gravdös. På slätten vid Fyrisån uppväxte småningom en tingsby, som hette Uppsala, och där samlades svearna talrikt till offer och köpstämmor.

De hade förnött många svärd i strider med götarna, som bodde längre åt söder nedanför skogarna. Stora skaror av götar hade emellertid dragit ut på vandringståg till främmande länder, och deras egen bygd blev småningom rikare på hemförda skatter än på brynjade män. Slutligen kom där en afton, då deras förnämsta hövdingar lågo slagna på fältet under den rödflammiga himlen, och då de segrande svearna smyckade sina hästar med deras dyrbarheter. Klagande sjöngo götarna om, hur deras fagra kvinnor inte längre skulle bära ringprydnad om halsen, och deras kämpar inte väckas av harpans klang.

I det avlägsna och fruktade Uppsala rådde en storrik släkt. Den hade sådant anseende, att husfadern inte bara som andra odalmän förestod offret under sitt eget tak, utan också hela folkets stora blotfester. Det blev en släkt av hövdingar, och de kallades Skilvingar. Det betydde högsätessittare. De ha också kallats Ynglingar.

Flera ättehögar voro redan uppkastade och syntes vida omkring. Mellan högarna och sandåsen reste sig en timmergavel med hästhuvud utskurna på vindskedarna. Det var den stoltaste boningen i landet, och den vördade, som nu satt där i högsätet som konung, hette Ane.

Trött på sin ungdoms härtåg och strider, fördjupade han sig gärna i långa samtal med sina allvarsamma blotmän. En morgon, när de höllo på att kläda och smycka honom för det stora vinterblotet, sade han till dem:

»Hören I, vad folket där i dörren ropar till mig?»

De vände då på huvudet och hörde folket säga: »Skilvingason, du, som stammar från gudarna! Du är förmer än människa. Du är guden Frej själv, den svärdlösa, den axbärande, och genom dig råder han över oss svear och våra åkrar.»

»Javäl, gudakonung, så talar folket», svarade blotmännen. »Men du börjar att gå lutad. Du är nu sextio år, och tiden tar ut sin rätt över oss alla. Gläd dig, att du föryngrad kan leva upp igen i dina söner! Dina fäder fruktade att dö på strå. När de blevo gamla, skänkte de sig åt Oden genom att rista sig i bröstet med sitt spjut. Eller också mottogo de dråpslaget från ätteklubban. Den hänger där på högsätesstolpen.»

Ane sköt blotmännen ifrån sig och ställde sig närmare dörren för att kunna lyssna på folket. »Är jag förmer än andra människor», tänkte han, »varför skulle det inte då också kunna förunnas mig ensam att aldrig behöva dö?»

Den dagen offrade han sedan sin äldsta son åt Oden för att få långt liv. Oden lovade honom, att han skulle leva i ännu sextio vintrar.

När den tiden slutligen var gången, skänkte Ane sin andra son åt Oden. Då trodde han sig förstå, att Oden, den mörka dödsguden, svarade honom: »Så länge du vart tionde år ger mig den äldsta av dina söner, skall du leva ännu tio år framåt.»

När han hade blotat med sin sjunde son, var han själv redan så orkeslös, att han måste bäras i stol. Då offrade han den åttonde sonen och låg sedan i tio vintrar i en hängvagga framme vid härden för att hålla sig varm. När han hade offrat den nionde sonen, låg han och diade ett horn som ett litet barn.

Nu hade han bara en son kvar i livet, Egil. Själv förmådde han inte längre att styra med något, utan hans träl, Tunne, vankade omkring i drottgården på sina platta fötter och snäste och befallde, som hade han varit den rätta konungen. Hemligt plockade han också ihop den gamles skatter och grävde ned dem borta i salshörnet för att ha dem till hands och med tiden göra sig glada dagar. Sedan kastade han sig i den tomma kungssängen vid väggen och låg där och snarkade eller småsjöng med benet hängande över sängkanten.

Väggstockarna flisade sig och förmultnade, så att dagern sken in. Stolparna lutade, taket blev gropigt som ett vått tält, och spindelvävarna med alla sina döda flugor räckte ända till golvet.

»Se-e», lallade Ane den gamle med tunn och darrande röst och smuttade på hornet, »för min skull har ti-iden slutat upp att gå-å.»

Han ville, att mjölken skulle hämtas från samma ko, som hade stått över stävan, när han fordom kom hem från sina muntra jaktfärder, varm och törstig. Men så länge kunde ingen ko leva, utan det var den kons kalvs kalv i adertonde led, som nu fick släppa till mjölken, när Tunne om morgnarna kom med hornet.

Ane ville också, att hans trogna gårdvar natt och dag skulle ligga kvar under hängvaggan, så att han kunde stryka honom mellan öronen, när han stack ned den magra armen. Tunne, som emellanåt stod och ljummade hornet över elden, nickade bara till allt, vad han sade. Men inte heller en hund kunde leva så länge, utan det var den forna hundens valps valp i adertonde led, som låg där och sträckte sig. Och ändå var han redan så giktbruten och lam, att han knappt orkade röra sig. Bara när det någon gång knarrade i dörren, lyfte han en smula på nosen och gav till ett trött morrande.

Egil var en frimodig och glättig jägare och jämt ute i skogarna. Där ruttnade granarna på sin rot, därför att ingen fick hugga ned dem. Allt föll i lägervall och blev mossigt och marigt. På åkern var det missväxt, därför att byamännen inte tordes använda annat än gamla och urmodiga redskap. Släpigt och sömnigt jollrade de med varann, där de masade mellan sina ogräsland, och togo så långsamma steg, att de behövde en hel dag för att gå en mil. Till och med barnen sågo ut som rynkiga små gubbar.

Ane den gamle skulle nu fylla två hundra år. Egil gick då in till honom som lydig son, ty tio år hade åter förrunnit. Han slog framför sig med kappan för att få isär spindelvävarna och fläktade det uppvirvlande dammet åt sidorna.

Ett svagt pip hördes från hängvaggan. Ane den gamle stack upp huvudet så pass, att ögonen och kinderna syntes över kanten på hängvaggan.

Han låg helt och hållet inlindad i fällar. Det fanns inte ett hår kvar på hjässan, men från ögonbrynen strittade några vita strån åt olika håll. På vardera kinden satt en skärröd fläck, men den steg och skiftade inte som hos ungt folk, utan satt fastvuxen i huden, och runt omkring var skinnet torrt och gult.

»Inte fly-ytta på något», kvidde han knappt hörbart. »Inte slå bort da-ammet.»

»Far», sade Egil och sänkte ödmjukt huvudet, »höga Skilvingars ättling! Därute ligga granarna murkna bredvid sina stubbar. Knappt kan man längre skilja mellan åkrar och mossar. Snart faller hela stugan över dig, far, och slår sönder allt härinne.»

Ane den gamle sjönk ned igen mellan fällarna. Osäkert fattade han om hornet. Men innan han stack in det mellan läpparna, jämrade han sakta: »Gå-å till blo-ot-trädet!» En stund stod Egil kvar vid hängvaggan, men så vände han sig om. Och ju närmare han kom mot dörren, dess raskare blev gången. »Far, jag skall lyda dig», mumlade han. »Blotmännen stå redan och vänta på att hänga upp mig i Odens träd. Nu får jag aldrig mer gå i skogen med min båge.»

Stigen var kort till offerlunden, och där rasslade de vintriga grenarna. I Odens heliga träd, skräckträdet, skräckhästen, hängde det offrade hökar och hästar och människokroppar med snö på hjässa och axlar. En av kropparna öppnade på munnen och sade till folket: »Ännu har hungern inte gjort slut på mina kval, fast jag redan hängt här i flera dagar under grenarna. Får Oden aldrig nog?»

Folket, som var i en harmfylld och upprörd sinnesstämning, omringade Egil motsträvigt och knotande. Han blev nedförd i en öppen gravhög och smyckad och klädd i en kostbar pälsbrämad dräkt. Många inkastade och offrade dyrbarheter lågo därinne i myllan och blänkte omkring honom.

»Nu är du offerkonung och råder över oss alla ända till dess hanen gal», sade blotmännen. »Men det är en hel natt dit, och tänk inte därpå!»

»Hellre konung över er för en natt än aldrig», svarade han och kallade fram skalderna. »Sjung inte de gamla sångerna», bad han. »Utan sjung i natt om de bragder, som vi skulle ha utfört, om jag blivit er hövding!»

Skalderna ställde sig då framför gravhögen, och medan natthimmeln tändes, sjöngo de om liens gång på kornfältet, om skeppssmeders hamrande, om fullrustade drakar, som sattes i vattnet och roddes bort från Svitjods kuster. Bakom dem stodo harpspelare och grepo hårt i strängarna. Det lät som muller ur kummel, som stormdån över vida moar. Natten skred framåt. Plötsligt tystnade med ens alla harporna, och den av skalderna, som stod närmast, viskade: »Varför vänder du dig bort, Egil? Är du redan trött på vår drapa?»

»Timmarna ha ilat», svarade han och såg mot himlaranden, som rodnade bortom ättehögarna. »Redan har jag hört tuppen sjunga i en av de bortersta byarna.»

»Ve oss, att vi glömt oss kvar i drömmar om segrar, som du aldrig får uppleva!» ropade skalderna bestörta och skyndade att leda ut honom till skräckträdet. Han vacklade mer än gick. Dagningens ljus mattade facklornas sken och spred en blek grånad över hans ansikte.

Då framstörtade en spjutbärande skara, utklädd till jättar och troll med grinande trynen och vajande lös-skägg. De riktade sina spjutspetsar mot honom för att lyfta upp honom i trädet, men därvid råkade en av männen att slå till honom med spjutskaftet. Det gav Egil tillbaka den rätta färgen på kinderna, och harmset ryckte han till sig spjutet och stred ensam mot hela flocken.

Åskådarna blevo förskräckta, men under tiden hade det ljusnat ännu mer, och en gubbe kom springande på stigen från kungsgården. »Håll upp!» ropade han, så snart han hämtat andan så mycket, att han kunde tala. »Ni ha fördröjt er alltför länge vid harporna. Ane den gamle fyllde i natt två hundra år. Och efter ni ännu inte hade blotat med hans son, när tuppen gol, somnade han nyss bort för alltid. Men ser jag rätt, står här en sådan konung, som vi svear önska oss. Därför är det mitt råd, att ni kasta spjuten och i stället höja honom på sköldarna.»

Det rådet blev följt. Männen buro Egil på sköldarna till Skilvingarnas dammiga och halvt instörtade kungasal, där Tunne redan hade rymt sin väg med den undangömda skatten.

Egil fick sedan många hårda fejder med Tunne och hans odådsfolk, och först när trälen var fallen, blev det god fred. Det hände då, att Egil var ute på jakt och råkade i strid med en tjur, som hade blivit gödd till offring och ryckt sig lös. Tjuren kastade omkull hans häst och hade redan stött hornet i hans bröst, när de andra männen hunno fram.

De fällde tjuren med sina spjut och buro Egil hem mot kungsgården. Då sade han: »Oden, du lät Ane den gamle leva för att lära oss, hur vist du tillmätt våra år, då du låter vårt liv förgå med vår kraft. Det gamla kan inte evigt bestå. Om vi leva litet längre eller kortare betyder också mindre, än att vi stupa med ofläckat namn. Jag tackar dig, Oden, och lugn skall jag komma, när helst du kallar mig.»

Efter en stund dog han av sina sår och blev sedan höglagd vid Uppsala.

III. ADILS OCH HANS GULDSMEDER. ANKOMSTEN TILL ADILS’ HOV.

Mellan tvära berghällar bredde sig ett igenvuxet träsk, där det inte längre var möjligt att plaska sig fram med en eka. Skogsborna där omkring, som inte längre fingo någon fisk i det bruna kärrvattnet, märkte likväl snart, att där fanns något annat att hämta upp, som de kunde ha nytta av. Det var rostiga klumpar och kokor av myrmalm.

En mängd smeder samlades därför under sommaren och bodde i riskojor, som de hade uppfört på stranden. Genom att ställa halvstora stenar i en ring gjorde de sig ugnar. Där lade de varvtals ved och malmklumpar och eldade så på och trampade blåsbälgen, ända till dess malmen smälte till små färskor, som kunde vältras under släggorna och huggas och vällas och smidas.

Hela arbetslaget styrdes av en storsmed, som var vida berömd och hette Tole. Hans lärling hette Öjar. »Nu är järnet kommet i världen», ropade Öjar en dag och klämde till med släggan, så att gnistorna sprätte ända upp i talltoppen.

»Det finns också annat, som är kommet i världen, och det för länge sedan, fast det tör vara nytt för er», svarade Tole och kallade fram de andra smederna till sin koja. Där lågo hjälmar, som han hade klätt med bronsplåtar, och de yppersta svärd. Skatterna i hans smedja voro inte bara sirade med rundlar och streck, utan Tole förstod konstskickligt att avbilda hopslingrade djurväsen och till och med kämpar och gudar. Ändå var det ingenting av allt detta, som han i dag ville visa, utan han höll upp handen. I den låg det två små gula korn.

»Det här är guld», berättade han, »och det är det dyrbaraste, som finns. Hade jag bara så mycket, som får rum här i handen, kunde jag bygga mig den största hall med stolpar och högsäte, och hövdingar skulle söka min vänskap.»

Öjar hade också sprungit fram och hörde nyfiket på. Då vände sig hans mästare till honom med orden: »Hur ofta har jag inte talat med dig om kung Adils och det guldrika Uppsala, där guld och koppar kastas in i gravhögarna. Han har guld inlagt i järnet på spjutet, guld över hela svärdsfästet, guld på hjälmen, guld på dryckeshornet, och när han sitter med sina män, skakar han tärningen i en guldbägare.»

Tole gjorde ett uppehåll för att njuta av sina sotiga åhörares förvåning. Så fortsatte han: »Hell Adils, Skilvingasonen, den mäktigaste bland svear! Han har skickat mig de här kornen. Mer tordes han inte sända till vår ödemark. Han ville veta, om jag tilltror mig att arbeta i ett sådant ämne, och om jag kan laga åt honom den berömda ringen Sveagris. Skynda dig förut till Uppsala, du lärling, och säg, att jag kommer! Du vet, att det går långsamt för mig, sned och ofärdig som jag är i det ena benet.»

Öjar tog ett långt språng av glädje och begav sig i väg, barfota och barbent.

Det var sent, när han vandrade in mellan de många husen i Uppsala, och han valde sig ett sovställe i en lada.

Nästan som han blundade till, började han drömma om guldet, som Tole hade talat om. Höet stack honom benen och genom de stora slithålen i skjortan, så att han snart vaknade igen. Så fort han somnade, såg han bara guld, men för var gång stack honom höet, så att han spratt upp. Otåligt reste han sig och gick ut.

Himlen var skinande röd, fast det var mitt i natten, och under offerträden gingo några tysta män och räfsade. Han talade till dem, men de satte fingret för munnen och viskade: »Det är Tors dag, som nu går in. Vet du inte, att det är förbjudet att tala högt eller byta några onödiga ord på en sådan helgdag? Smed, söker du offerkällan, så finner du henne där bakom det stora trädet.»

Därefter gåvo de inte akt på honom vidare, utan fortsatte att räfsa. Han gick nyfiket fram till källan och såg då, att hela botten glimmade av dyrbarheter, som blivit nedkastade.

Han tog genast upp vatten i händerna och tvättade sitt ansikte, fast sotet dröp ned och grumlade källan. Huden var emellertid färgad av åratals sot, och han förblev nära på lika svart som förut. »Att två sig med ett sådant vatten måste skänka en sällsam kraft», mumlade han. »Goda vattendiser, som vakta denna källa! Jag har bara en önskan, vad straff som min gärning nu sedan än kan få, och det är, att jag ofta får hålla guld i händerna.»

När han gick därifrån, tyckte han, att han kände sig djärvare och starkare än förr, och så snart det blev full dag, lät han visa sig till kungshuset.

Över hela Uppsala låg en dyster stillhet, eftersom det var Tors dag. Ingen fick röra spåntenen eller utföra någon kringgärning, varken nysta eller varpa, varken spola eller vinda garn. Kvarnstenen blev inte kringvriden på den dagen, och ingen åkte med hjul. Men överallt var det sopat och fejat, ty nästa natt kunde det hända, att Tor eller Frigga själva kommo på besök, och då hörde gårdsfolket, hur hon satt och spann ända till gryningen.

Inne i kungssalen sågo alla mycket allvarliga ut, och Adils satt hög och mörk vid härden. Fast det var sommar, brann en svag eld till rening och skydd mot onda andar. Adils var höljd med smycken, och det bruna håret låg utkammat över axlarna. Hans hustru Yrsa höll på att klippa det med en bred järnsax av det slag, som ännu brukar finnas på landet, och som kallas ullsax. Med sådana saxar klipptes på den tiden konungar.

Adils såg strängt på Öjar och tryckte fingret för munnen till tecken, att han inte fick tala högt. Men till Yrsa viskade han: »Jag förstår, att mannen där är Tole Storsmed, som jag har skickat efter. Lämna honom ringen Sveagris, så att han får laga den. och skänk honom några av mina egna kläder! I så eländig skjorta kan inte en så stor konstnär gå omkring i min gård. Han skall nu bli förman för mina guldsmeder.»

Yrsa öppnade en kista och tog fram en gyllene armring och Adils’ sämsta kläder, ty hon visste alltför väl, att han var mycket girig. Med famnen full gick hon ned mot dörren. Men salen var lång, och när hon stod framför Öjar, nynnade hon, utan att Adils kunde höra det:

»Smid svärd åt min son,

hugstore hjälten,

som i härbärget sitter.

Varna och varsko!

Skinnfällarna resa rygg,

väggstolparna vända ögonen.»

Det var dunkla ord, men Yrsas röst lät så sorgsen och trovärdig. Vandrande köpmän hade ofta berättat för Öjar om kungsgården och Yrsa. Hennes första make hade fallit i en strid mot Adils, som sedan tagit henne med sig, fast hon nödtvunget givit honom sitt ja-ord. Hennes son i första giftet, den stora kämpakonungen Rolf Krake från Lejre på Själland, hade nu anlänt med sina tolv yppersta män och han satt i härbärget och väntade på att utfå det fädernearv, som den rika Adils inte ville lämna honom.

Öjar mottog därför tyst både Sveagris och kläderna och gick till gårdssmedjan.

En stund efteråt hördes ett gruvligt oväsen i dörren till kungssalen. Det var den rätta Tole, som småningom hade hunnit fram på den långa vägen från myren. När han ställde ifrån sig sin säck med släggor och andra verktyg, lät det som om guden Tor själv hade åkt in över tröskeln med sin åska.

Adils vinkade åt honom, att han skulle hålla sig stilla. Men Tole hade i så många både onda och goda år stått vid sin dundrande hammare, att han hade svårt att höra, när någon talade sakta. Han hjulade fram på sitt sneda ben, och vart steg såg ut som en förbjuden kringgärning. Emellanåt strök han upp och ned med handen över skjortan för att gnida av sotet, och så höll han den om örat och skrek det hårdaste han orkade, att han ingenting begrep.

Då glömde sig Adils och sprang upp. »Nyss mottog jag Tole Storsmed med den heder, som tillkommer en så berömd konstnär», sade han. »Men här har han dragit med sig en träl, som bryter Torshelgen och inbillar sig, att han också skall få präktiga kläder. Tyst, inte ett ord! Led ned honom i smedjan och sätt honom i en kedja vid väggen, tills han lär sig bättre gårdssed. Där kan han få arbeta både natt och dag med tarvligare grovsmide och sådant, som han duger till, men låt aldrig mer den karlen komma för mina ögon!»

Tole tog då upp sin slamrande säck igen och slängde den över axeln, och husmännen ledde ned honom i smedjan. Där satte de honom vid väggen med en tung länk om foten.

I SMEDJAN.

Öjar hade blivit för högmodig att hälsa på sin forna mästare, utan stod bortvänd vid städet och försökte att laga ringen Sveagris. Men han var ingen fullärd smed och måste lämna ringen till Tole. »Smid också tolv goda svärd! » befallde han kort och begynte att påtaga Adils kläder. De voro praktfulla nog, fast de hetat de sämsta i kistan. Han visste bara inte, hur han skulle använda dem. Nedtill på byxorna var det fastsytt ett par korta strumpor. Otåligt rev han bort strumporna, så att han kunde gå barfota, som han var van. Bättre blev det heller inte med manteln. Den hade det grannaste tyget på insidan, och därför hängde han den på sig avig, med fodret utåt. Så varmt hade han aldrig varit klädd, och med svettpärlor i pannan grep han en stor spann med vatten för att dricka. Men när han begärligt förde den till de torra läpparna, sammandrog sig strupen, så att han inte kunde svälja er droppe. Flera gånger försökte han, men det var, som hade små osynliga händer hållit honom om strupen. »De vredgade vattendiserna straffa mig, därför att jag grumlade deras källa», tänkte han bleknande och ställde ifrån sig spannen lika törstig.

De andra smederna drogo på munnen och sågo surt på honom, fast de inte vågade öppet driva spe med Adils gunstling. Inte heller Tole sade något. Han tänkte: »Säger jag sanningen och blir trodd, så tar Adils hans liv. Och blir jag inte trodd, tar han mitt. Känner jag Adils rätt efter hörsägen, låter han dräpa oss båda, om han blir vred. Därför är det bäst att tiga.»

Och teg gjorde han, teg medan han smidde, teg när han vilade sig mot släggskaftet. Därför talade heller inte de andra till honom - utom en gång. Det var den första natten.

Ringen Sveagris kastade nämligen ett så starkt sken då han arbetade på den, att det lyste genom hans händer så att de blevo klarröda. När han lätt och skickligt hade lagat ringen, hängde han upp den bland de många färdiga eller halvfärdiga guldsmedsarbeten, som voro uppträda på spikarna i väggen. Ringen fortsatte likväl att lysa som en lampa och Tole att låta sin hammare gå.

Då sade en av guldsmederna: »Hör nu på, gamla grovsmed! Adils drog fordom vida omkring på segerrika vikingatåg, men han tyckte sig ändå aldrig få berömmelse nog, fast han var den modigaste man och blev en fruktad och mäktig konung. När han såg sin ungdom gå, utan att han ännu hade förvärvat lika stort kämpanamn som flera av hans fäder vid samma ålder, fördystrades hans håg.»

»Jag tror, att jag har hört därom», svarade Tole och lyfte ett glödgat järn på städet.

»Då hände något, som ännu kan komma mig att darra, när jag talar därom», utropade smeden. »I Vendel, en dagsled härifrån, ha många av Adils fäder och fränder fått sin vilostad. Så strålande hövdingehjälmar och skatter, som myllats ned under marken i Vendel, ha väl aldrig blivit nedlagda på något annat ställe i Nordlanden. En afton, då Adils red förbi, såg han, att det lyste ur den förnämsta hjältegraven, och när hans män begynte röra i jorden, mötte de ett sådant skimmer, att de en lång stund stodo bländade.»

Tole glömde sitt arbete och ställde ifrån sig tången för att lyssna.

»Den döda kämpen låg utsträckt i en båt, omgiven av sina vapen och med hjälmen på huvudet», fortsatte smeden sin berättelse. »Omkring hans arm snodde sig en ring med trynen i ändarna, och från den utströmmade glansen över de andra dyrbarheterna. Det var Sveagris. Den hade då legat många år i graven och därnere småningom fått sitt starka sken. - Här är ett vördat rum, sade Adils, och en sveakonung är inte någon gravskändare! Men jag tyder detta som en vink från de tysta skuggorna, att de vilja skänka mig Sveagris till arvegåva, för att jag skall bära den som ett vittnesbörd om Skilvingarnas makt. - Och så trädde han ringen på sin arm och lovade att åtminstone överglänsa alla andra konungar genom rikedom och guld. - Smid nu och bullra bäst du vill, gamling, det gör oss ingenting. Men häng på ena sidan ett skynke över Sveagris, annars kunna vi inte sova för skenets skull.»

Tole gjorde, som de ville, och dag och natt smidde han sedan konstrikt svärd efter svärd.

FYRISVALLS SÄD.

Innan Rolf Krake red till Uppsala, satt han om vintrarna troget i Lejre med sina bärsärkar.

På gården i Lejre låg en stor sten, och var och en, som ville bli Rolfs man, måste kunna lyfta den. Närmast högsätet satt den jättelika kämpen Svipdag, som ensam var lika god som tolv andra bärsärkar. Han hade förut varit Adils’ lantvärnsman, men ledsnat på att tjäna en så girig herre.

Snart infann sig också den lika berömda Bodvar Bjarke från Norge.

När Bodvar steg in i salen vid Lejre, låg där en svag och klen stackars yngling hopkrupen bakom en benhög i hörnet, och på honom kastade kämparna vid bordet de avätna benen. Bodvar tog honom med sig, fast han darrade i alla lemmar, och ställde honom bakom sin bänk. När benen nu började vina igen, grep Bodvar ett stort höftben, som var nära att träffa honom själv. Det slungade han med sådan kraft i pannan på den, som hade kastat det, att mannen nedföll död. Sedan gav han sin skyddsling kläder och lät honom dricka blodet av ett fällt vilddjur och kallade honom Hjalte. Efter den dagen blev Hjalte lika modig och stark som de andra.

Med sådana kämpar var det, som Rolf Krake drog till Uppsala. De följde honom gärna, ty han var vänsäll, givmild och rättvis och lika saktmodig mot de svaga som förfärlig mot sina fiender. De visste, att Adils var en trollkunnig blotman, men Yrsa hjälpte dem lyckligt över falluckor och andra försåt i kungssalen, och nu voro de samlade i härbärget.

Det var en lång sal, där stolparna överst voro sirade med färgbelagda kvinnoansikten, och bakom i sovbänkarna låg det fullt med skinnfällar. Männen övergöto sig som bäst med iskallt vatten eller höllo fram sina nakna armar över elden för att härda sig. Slutligen togo de sina vapen och höggo raskt och gladeligt utan att såra varann, ty vart hugg mötte hugg.

Öjar kom i dörren och släpade på de tolv svärd, som Tole hade smitt. Han hade noga övertänkt, att så här skulle han säga: »Jag är Tole Storsmed. Se här, vad jag har förfärdigat åt dig, kung Rolf. Gälda mig nu frikostigt!»

Men i stället släppte han svärden på tröskeln och kunde inte få orden över sin tunga. Han hade aldrig förr stått framför en hjälte, och luften blev med ens liksom högre och renare. - Rolf syntes honom så stark och ändå så frimodig och god, att var osanning måste tystna inför en sådan man. Hans blotta närvaro utövade en sådan sällsam makt, att Öjar för första gången kände sin egen litenhet och lumpenhet. Plötsligt kom han ihåg Yrsas varningsord och utbrast: »Hjälte! Skinnfällarna resa rygg, väggstolparna vända ögonen.»

»Jag ser på dig, att det är det enda sanna du sagt på länge», svarade Rolf och utdelade svärden bland sina kämpar. »Era järnstickor ha blivit slöhuggna under våra lekar, men hade jag inte mitt eget goda svärd Skavnung, skulle jag vara glad att få välja bland sådana vapen.»

Därmed gick han utefter sovbänkarna och slog duktigt med svärdsflatan på skinnfällarna. Då började de att resa rygg, och fram kröpo Adils tjänare, som hade lagt sig under dem i försåt. Han drev ut hela flocken under muntert spe. Sedan knackade han på stolparna, och de gåvo ett ihåligt ljud. Han riktade då svärdsudden upp mot de snidade kvinnoansiktenas ögon. Genast blinkade de till, och det blev bara två tomma, mörka hål i deras ställe. Det var Adils’ utskickade, som hade gömt sig med sina vapen i stolparna, och det hördes, hur det skrapade under marken som feta mullvadar, när de kröpo sin vägg genom den underjordiska gången.

Men knappt blev det tyst under marken, innan det började att falla så tätt med gnistor från ljusöppningen i taket som flingor under en snöstorm. Adils folk hade nämligen bommat dörrarna utifrån, travat upp ved kring hela huset och så tänt på. Kämparna voro redan nära att kvävas av röken, och ett raskt beslut måste fattas. På Bodvars tillrådan ställde de sig i salshörnet och tryckte ut timmerbjälkarna med sina ryggar och banade sig sedan väg genom flammorna med långa språng.

Deras första steg gällde stallet, där de hade ställt in sina hästar. Men Adils hade låtit hugga svansarna av dem och tillpyntat dem på det hånfullaste. De togo då hans yppersta hästar, Slungarn och Korpen, som voro honom mycket kära, och flera andra goda springare och kastade sig så i striden på gatorna. Där vimlade det av brynjade män.

Under tiden ilade Yrsa till smedjan med ett stort silverhorn, som hon hade fyllt med Adils dyrbarheter. Ännu var det litet rum kvar innanför randen på hornet. Där plockade hon i de gyllene smiden, som hängde på väggen, och allra överst lade hon Sveagris.

»Jag läser ärlighet i dina ögon», sade hon andfådd och snyftande till Tole. »Här är det fädernearv, som jag tycker kan vara rättvist tillmätt åt min son, och det skall du lämna honom, när han stormar förbi.»

Yrsa hann knappast att linda om sig slöjan och skynda tillbaka mot kungsgården, innan stridslarmet närmade sig. Tole gick så nära dörren, som han kunde för sin kedja, och höll ut hornet. »Krake kalla vi en avkvistad och smal trädstam, och som en sådan ser du ut, du, som rider främst», ropade han till Rolf Krake. och medan han räckte honom hornet, berättade han, från vem det var. Rolf tog hornet, men visade ingen glädje, utan mumlade, att det varit bättre, om smeden hade lyft hans mor upp till honom i sadeln.

När Rolf hade hunnit ett stycke utåt Fyrisslätten, såg han ett dammoln omsvepa backarna utanför Uppsala. Spjut och hjälmar blinkade fram, och Adils, den mörka asafränden, jagade själv framåt i ryttarflocken på en av de vildaste hästarna.

»Jag skall så en säd på Fyrisvall, som svearna skola få brått att skörda», hånade Rolf och strödde ut guldet ur hornet på vägen. Svearna sprungo av sina hästar och plockade, fast Adils, röd av vrede, ropade till dem, att de hellre skulle rida på. Han blev nu den främsta, men när han var så nära, att hans häst bet Rolfs i länden, kastade Rolf också den skinande ringen Sveagris på marken. Då kunde Adils inte motstå att böja sig för att nå den med spjutskaftet. »Huldare har hon varit kung Rolf än mig, hon som gav honom den ringen», suckade han.

»Nu böjde jag ryggen på den rikaste bland svear», utbrast Rolf och gav honom ett smädligt hugg baktill, nedanför ryggen. Sedan tog han själv upp Sveagris och slapp oskadd undan med sina män.

Adils kunde inte sätta sig igen i sadeln. Han måste lyftas ned och stå framstupa i gräset, medan hans sår blev förbundet. Bredvid honom satt Öjar med sitt hopplockade guld inknutet i mantelsnibben och försökte att dricka ur diket. Men återigen sammansnördes strupen, så att han inte kunde svälja, fast han försmäktade av törst.

Han störtade upp med ett ångestfullt kvidande och gick med tveksamma och dröjande steg tillbaka mot gårdssmedjan. Han stannade framför städet och lade sakta sin hand på Toles med den hälsningen: »Kära gamla mästare, du den yppersta storsmed över alla smeder, hur har jag kunnat vara så otacksam mot dig, som alltid var som en far för oss lärlingar? Här har jag nu så mycket guld, att det är tungt att bära på, och ändå är jag den olyckIigaste, som någonsin talat med dig. Tag du guldet till ersättning för allt, som du fått lida för min skull!»

Men Tole skakade likgiltigt på huvudet och ville fortsätta att arbeta. Då knäföll Öjar och bröt sönder hans kedjor och kysste ångerfullt hans sotiga fötter.

Tole kastade tyst den slamrande verktygssäcken över axeln och haltade bort. När Öjar såg, hur han vek in bakom tallarna på stigen, som ledde till riskojorna i skogen, gick han till offerkällan, slet upp mantelfliken och kastade med darrande händer allt guldet i offerkällan.

Om kvällen kom han in i kungssalen. Adils låg framstupa i sängen, och mjödhornen stodo orörda på borden. Alla voro tystlåtna, och Yrsa satt med de andra kvinnorna bakom förhänget i salens bortersta del, ty hon ville varken se eller tala med konungen.

Öjar ställde sig vid sänggaveln. »Du har varit mer god mot mig, Adils, än jag förtjänat, ty jag var en lyckotjuv och en guldtjuv, men den verkliga Tole Storsmed, han satt fastlänkad vid väggen som en fånge. För att få medgång tvådde jag mig i själva offerkällan och grumlade den klara spegeln. När hörde du någonsin om ett skändligare brott! Den grymmaste död, om du så bestämmer, blir inte straff nog, och förfärligt har jag redan lidit av den osläckliga törst, som tärt mig allt sedan den stunden.»

En av husmännen steg upp. »Får jag tala», började han, »så skona din gunstling, Adils! Han har inte brutit mer än vi. Här ligger du med ditt skamsår och stönar liksom vi, och blygsel dryper ned över oss som svart beck. Sniket ha vi samlat och gömt vårt guld, och nu stryper oss törsten, den hetaste törst, som kan brinna inom en man, törsten efter hjälteära.»

Adils teg, och ingen lyfte ett finger mot helgerånaren Dörren hölls tillsluten, och harporna hängde bortglömda på stolparna. Så gick det dag efter dag, kväll efter kväll, år efter år. Röken steg som förr från kung Adils hus, men någon glädje hördes aldrig mer därinifrån, och själv kom han sällan ut till folket.

En vinter, när många hade samlats till disablotet, ledde de otåligaste fram en häst. De skriade, att han skulle visa, att han nu kunde sitta i sadeln igen.

Tyngd av dystra aningar, klädde han sig och steg upp på hästen, men han lät tyglarna hänga och hade åldrats mycket. Fast hans ögon nära på voro blinda och täcktes av hinnor, som endast släppte igenom ett grått ljus, såg, han mycket, som var osynligt för de andra. Han såg, att den goda fylgja, som troget ledsagade var och en från vaggan till domsstället i underjorden, gick bredvid hästen också nu, men bortvänd med händerna för ansiktet liksom gråtande. Han visste, vad det betydde.

Det hade frusit starkt i vinternatten, och Karlavagnen tindrade. Adils satt hopsjunken och gungade en smula, allteftersom hästen rörde sig. Han red ett varv inom stenringen, där offret skulle hållas. Men hästen snavade, och konungen föll av och slog huvudet mot den närmsta stenen, så att hjärnan rann ut. Där låg nu den mäktigaste och rikaste av Skilvingar utsträckt på ismarken. Svearna sprungo fram med sina bloss och räckte varandra händerna över hans blod och lovade, att de därefter mer än guldet i ringen på armen skulle hedra järnet i plogen och svärdet.

Det löftet höllo de, ty mycket skedde sedan i Norden, och den här boken är ännu inte slut på länge.

IV. INGJALD ILLRÅDE

Svitjod var ett skogsland, och det var ofta många dagsleder över de öde gränsskogar, som skilde bygderna. Där bräckte uroxens långsträckta panna ännu kvistarna, och den förlupna trälen eller bortdrivna byamannen, som gick mellan de avbrända tallstubbarna på sitt hackehemman, hade ännu stenyxor i bältet som på Ura-Kaipas dagar. Gärna hängde han väl också en stenyxa över dörren till skydd mot trollen eller höll upp skafthålet mot solen, så att ljusfläcken hoppade över marken, där han ville, att det skulle växa. Kom där någon gång en vandrare, var första frågan om vägen. Genom ödemarken ledde bara slingrande och villsamma stigar, och i de avsöndrade Iandsändarna rådde olika sedvänjor och lagar. Sjökonungar, som samlat byte, högmodiga bönder och flyktiga Skilvingasöner från Uppsala gjorde sig där till konungar och sutto på sina gårdar och småsovo över mjödhornet.

Bäst de lutade och nickade i högsätet, fingo de så en dag höra yxhugg från skogen och braket av fallande jätteträd. De tittade upp nymornat och undrande som rävungar, när spettet rasslar i lyan. Snart kommo trälarna med nyheter. Det var Uppsalakonungen Anund, som var ute med stora skaror av uppbådat folk och bröt vägar mellan häradena över både myrar och berg. Därför fick han också heta Bröt-Anund. Han var Adils sonsons son.

Bröt-Anund spände dock av sig svärdet, när han steg in till småkonungarna, och gjorde dem ingen skada. I stället byggde han sig kungsgårdar i vart storhärad, och som det var mycket gott om folk i landet, lät han röja och odla också uppe i skogarna. Det blev goda år, så länge han levde. Alla trodde, att en så fridsäll man måste efterlämna en son, som inte bara skulle ärva hans myckna lösöre och andra samlade rikedomar, utan också hans fridsamma sinnelag och brås på honom i allt gott.

Sonen hette Ingjald. Medan fadern var ute och odlade, bodde han hos sin fosterfader, Svipdag Blinde. Han styrde över det ansedda Tiundaland, där själva Uppsala var beläget.

En gång, när mycket folk var samlat till midvinterblotet, kom fylkeskonungen Ingvar också dit med sina huskarlar och sin son Alf. Ingvar hade inte på länge anfört ett fylke i strid, utan var tjock och ovig. Hans klädsel var rätt tarvlig och föråldrad och utan spännen av guld eller silver. Seldonen på hästarna voro slitna, och de medförda sängtäckena och kuddarna, som lastades av och staplades upp i en stor hög, lågo där fläckiga och urblekta. Hovskalden i hans följe hade knappt en tand i behåll, och guldbeläggningen var bortnött på harpbågen. När han började sjunga, hördes varken hans röst eller hans stackars harpa längre än till salsdörren, och knappast dit.

Ingjald, som var van vid prakten hos sin fader, såg med förakt på sådana gäster. Han gick fram till småkonungens son Alf och frågade: »Vem sjunger vackrast i Svitjod?»

»Jag tänker, att det är far mins hovskald», svarade Alf, ty han hade aldrig hört någon annan skald. Och där borta i hans bygd trodde alla, att det, som fanns där, var det bästa.

Ingjald blev då ännu övermodigare. »Jag skall då göra dig en annan fråga», fortsatte han: »Vem är den starkaste, du eller jag?»

Alf såg utmanande på Ingjald, som var rödhårig och hade smala ben och armar. Båda voro sex år gamla, och deras lekbröder samlades på vardera sidan i två flockar. Snart var svenleken i full gång, så att täckena och kuddarna yrde genom salen. Men Ingjald var den svagare och fick stryk.

Gråtande sprang han bort till sin fosterfader och klagade över, hur illa det hade gått honom under leken. Svipdag Blinde hörde allvarlig på hans berättelse och bad honom att komma igen nästa morgon.

När Ingjald tidigt nästa dag bultade på dörren, stod fosterfadern vid härden och stekte något på ett spett. Fast han ingenting såg med sina blinda ögon, vände han spettet med en gammal jägares skicklighet.

»Det är stor skam», sade han till Ingjald, »att sveakonungens son skall vara oraskare än en liten småkonungs. Här har jag nu brynt ett varghjärta åt dig. Ät det, så får du vargablod i ådrorna!»

Ingjald skar sönder hjärtat och åt upp bitarna, fast med svårighet. Efter den måltiden vart han grymmare och ondskefullare än andra, men kroppsligt förblev han ändå alltid lika svag.

Då han hade växt upp, tog han sig brud och fick en son och en dotter. Sonen kallade han Olov och dottern Åsa. Några år därefter väckte honom en ryttare sent en natt och berättade, att hans fader, den fredsälla Bröt-Anund, under en av sina färder genom obygderna hade dödats av ett jordskred.

Ingjald skickade då bud till Ingvar och hans son och andra småkonungar och bad dem att komma till Uppsala för att dricka arvöl med honom efter fadern. Han lät upptimra en väldig sju-kungasal med sju högsäten och prydde den med bonader och sköldar. Två stolprader buro upp taket, och i mitten flammade brasor på tre härdar.

Snart insläpades nu Ingvars bylten med de urblekta kuddarna och täckena och stoppades undan i sovhalmen mellan bänkarna och väggen. Hans tandlösa hovskald stultade in med sin blanknötta harpa, och bakom honom pustade Ingvar och stödde sig på sin son, som skröt och bara ville slåss. Så följde i lång rad alla de andra småkonungarna med tunga och ålderdomligt tillskurna ekorrpälsar och vadmalskläder, och de satte sig välmående och dryga i högsätena.

Det förnämsta högsätet stod tomt, och nedanför på pallen satt Ingjald. Först då Bragefullet blev inburet, steg han upp. Det bräddfulla hornet räcktes honom tvärs över härden för att renas och skäras från allt ont av lågorna, och han fattade om det med båda händerna. »De rätta konungarna över Svitjod», sade han och höjde rösten, »äro gudarna, som vi offra till, men sveakonungen är deras avkomling och ställföreträdare. Från det jag var sex år gammal har jag med grämelse ofta betänkt, att han inte längre är mäktig nog. Därför lovar jag nu över Bragefullet vid min faders minne, att jag skall öka mitt rike med hälften åt vart väderstreck, eller sätte jag livet till.»

Hornet var från en uroxe och mycket stort, men han tömde det i ett drag ända till botten. Sedan blev han uppledd i högsätet till tecken, att han nu hade övertagit hela sitt fädernearv.

Småkonungarna blinkade åt varann, ty han såg inte mycket kämpavulen ut för ett så stort löfte. Men de visste, att ung tunga gärna larmar med stora ord, och läto sig mjödet väl smaka. Sälla och nöjda med sig själva slogo de upp ekorrpälsarna och pöste, så att de knappt fingo rum mellan högsätenas stolpar. De hade likväl inte mycket att säga varann, utan en och annan satt redan och nickade, när lurarna blåste sängdags. Då blev hornet en sista gång tömt för Skilvingarnas och alla hjältars minne.

Därefter bundo småkonungarna om sig pälsarna, slogo upp kragarna och klättrade in till sina sovställen bakom bänkarna. Ingjald tog då sina två barn med sig och skyndade ut, i nattmörkret. Raskt omringade han huset med sitt väpnade gårdsfolk och stack eld i knutarna, så att hela sju-konungasalen uppflammade till ett dånande bål.

»Fylkeskonungar, småkonungar, nu är det förbi med ert välde!» ropade han, där han, vänd mot elden, stod på kullen och såg på. Men så böjde han sig ned över sina barn och sade till dem: »Glöm aldrig vad ni nu se! Det är ett storverk, som sker här i natt. Vem bryr sig då om att sörja över, att det är ett svek.»

Olov vände sig bort och gick ifrån honom. Men Åsa slog ihop händerna och dansade, så att hennes röda hår for högt upp, och ögonen glittrade av skadefröjd.

Det fanns några småkonungar, som inte hade varit med vid arvölet. Men Ingjald utrotade dem sedan småningom med svek och brand. När han slutligen rådde över hela Svitjod, hade han dräpt tolv småkonungar och blev kallad Illråde.

Många år gingo. Sent en kväll satt han i en gård på Fogdön i Mälaren och såg i elden.

Hans hovmän voro fala smickrare, och för att döva hans ständiga ångest hade de under kvällen efter vanan flitigt ropat till honom: »Du är stor, Ingjald. Vilken sveakonung var mäktigare än du?» Hans seger genom ett nidverk liknade ett oäkta smycke, som var dag måste gnidas och blankas för att inte blotta sin tarvlighet. Nu lågo de och sovo i bänklådorna, och de tömda hornen stodo ännu kvar på borden.

»Jag hör lätta steg och klingande guldsöljor», sade han och lyddes. »Undras mig, vem som uppsöker en så hatad man. Så mjukt går bara en ung och frid kvinna.»

»Din egen dotter», svarade en kall röst, och Åsa steg in genom dörren. Hon hade blivit lång och midjesmal. Kappan svällde i draget, och hon strök tillbaka det röda håret från kinderna.

»Ditt hår är vått», sade han.

»Ja, av snö», svarade hon och andades ut. »Jag är förföljd och hatad av alla och har i två veckor flytt från gård till gård för att inte bli nedstucken.»

»Är du ensam?»

»Min sista tjänare övergav mig nyss.»

Ingjald hade gift bort henne med en konung i Skåne och inte träffat henne på länge. Därför frågade han: »Och din make?»

Åsa lutade sig fram med den ena handen lagd över den andra och skrattade. »Honom har jag dräpt», svarade hon halvsjungande. »Slikt lärde jag av min fader, Ingjald Illråde. Men först lockade jag min ädla make att dräpa sin egen broder. Ack, att jag också lärt honom att dräpa sin egen broders son! Han, Ivar, står nu redan en dagsled härifrån med sin stora här för att hämnas på oss.»

Det glimmade kring hennes ögon och tänder. Hon lindade in armarna i håret och log och stirrade i elden och tänkte på Ivars hjältenamn. Det var han, som sedan vann så många riken, att han blev kallad Ivar Vidfamne.

»Har du lärt Ivar vårt sätt att strida, efter du fruktar honom?» frågade Ingjald.

»Jag har försökt att lära honom svek, och med tiden blir han kanske en lika stor niding som du. Men ännu är han så strålande i sin unga segerlycka, och han vinner länder med bragd. Jag luktar honom därför, att han är, vad du aldrig kan bli, en hjälte. Haha, varför bleknar du, fader? Din skamfulla seger i Uppsala trycker dig ännu över bröstet, så att rösten sviker dig. Du grät den gången du blev övervunnen som barn. Gråt ännu tio gånger bittrare i natt, så blir ditt bröst lättare!»

»Bättre är det, dotter, att du räcker mig mitt svärd», svarade han och reste sig.

Det hängde bakom honom på stolpen. Men Åsa Illråda hade inga andra svar än löjen och tog i stället en eldbrand från härden och gav honom. »Det här är Ingjald Illrådes svärd», sade hon.

Han grep då eldbranden och gick utefter bänkarna med dottern och lyste på de sovande. Det var gråbleka och klena män med opålitligt uttryck omkring munnen och rädd och orolig sömn. För att inte väcka dem böjde han sitt långsmala, litet fräkniga ansikte närmre hennes och viskade: »Övertyga dig här själv, att jag ännu har många trogna! Och nyss, innan de somnade, prisade de mig.»

Det glesa hakskägget snuddade över hennes panna, och hon stod lika storleende som förut. »De svaga tro, att svek är kraft», hånade hon. »Sveket är de svagas klanglösa bragd. När du går här bredvid mig och viskar, ser jag först rätt, hur liten och svag du är, fast du svalt ett varghjärta. Dig hyllar bara sådant folk, som springer sin väg i morgon, när Ivars stridslurar börja spela. I morgon står du utan både land och här. Men svara, varför smäller det i väggtimret? Jag märkte inte nyss därute, att det var sådan frost.»

Han satte sig ned på bänken igen och höll ännu i eldbranden. Åsa slog sig också ned bredvid honom med foten på härdkanten, som hade båda försökt att göra det riktigt trivsamt.

»Du undrar, varför det smattrar i timret», svarade han, och nu var det han, som log. »Ingjald Illrådes svärd råkade nyss att tappa några glöd i sovhalmen. Två taggiga och nedblodade gamla törnbuskar som vi förgöras bäst med eld. Annat sätt finns det inte för oss att strida på mot en sådan som Ivar, men feg skall ingen få kalla en sveakonung. Åsa, min dotter, nu bränner jag dig inne med din fader!»

Rök och gnistor susade förbi, och om ena stund, hade hela gården brunnit upp med både Ingjald och hans dotter och husfolk.

Om hans son berättas det olika. En säger låter veta, att han drog till Värmland och röjde skog och fick heta Olov Trätälja. Den norska Harald Hårfagre och hans ätt sades stamma från honom.

V. LODBROKS SÖNER

Det var i Östergötland en jarladotter, som hette Tora Borgarhjort, och hennes fader skänkte henne en liten vit lindorm, som han hade fått från trollkarlarna i Bjarmaland. Till en början låg den helt lugnt hopringlad i en ask, och hon lade guld under honom, men så växte han och växte och guldet med honom, och till sist lindade han sig omkring hela huset. Luften förpestades på långt håll av hans andedräkt, och ingen tordes längre gå in till henne utom den väktare, som hade till syssla att var dag mata ormen med en oxe.

En morgon i grådagningen väcktes Tora, av att huset skakades, och när hon stack ut huvudet från kvinnoloftet, låg odjuret i dödsryckningar, genomborrat av ett söndersprunget spjut. Hon visste knappt, om hon skulle tro, att den resliga yngling, som gick sin väg med avbrutet spjutskaft, var ett troll eller en människa. Han var alldeles luden, och fast ormettret ännu droppade från honom, tycktes det inte göra honom någon skada.

Toras fader blev mycket glad och vinkade upp mot loftet och berättade, att han hade lovat både henne och hennes guld åt den, som kunde döda ormen. Så snart folket hade samlats, återkom också den högväxta främlingen från sina skepp. Han visade, att hans tunga spjutskaft passade till udden, som stod kvar i såret. Han var en femtonårig kungason med namnet Ragnar, och för att skydda sig mot ormgiftet hade han gjort sig kläder av ludet skinn och kokat dem i beck, så att de blivit alldeles hårda. Därför fick han sedan heta Lodbrok, som betydde luden byxa.

Tora gick då ombord på hans skepp och följde honom till Lejre, där han hade sitt hov. Hans kämparykte växte lika snabbt som förut hennes lindorm. En gång, när han landsteg i England för att kräva skatt av konung Ella, blevo dock hans män nedhuggna, och han omringades av fienden. Ella, som fruktade hämnd från hans söner, hade förut tillsagt, att ingen fick döda Ragnar under striden. Fastän inklämd mellan sköldar, nekade han trotsigt att säga, vem han var. Han blev då avklädd och kastad i en ormgrop. Ändå bekände han inte sitt namn, fast ormarna knöto sig om hans armar och hals och beto honom, utan leende in i döden sjöng han en hjältesång och manade sönerna till hämnd.

När de fingo höra därom, rustade de sina skepp och styrde till England. Där grepo de Ella och flådde huden av hans rygg och bände ut de blodiga revbenen, så att de stodo åt båda sidorna som örnvingar. Sedan seglade de åter ut på havet mot nya segrar och äventyr.

Den tappraste av Lodbroks söner var Björn Järnsida, och hans fosterfader, Hasting, befallde på en av de största flottorna. De flesta männen på skeppen voro från Danmark och Norge, men där fattades heller inte svenska kämpar. Ofta visste de inte, var de voro, när de gjorde strandhugg eller om nätterna sågo ljusen i de avlägsna städerna. Men småningom blev luften ljummare, och kusterna betäcktes av trädgårdar och tempellika villor. Till sist knarrade en fin gul sand under fötterna, när de gingo i land och härjade, och trälarna, som de togo till fånga, voro ramsvarta som spöken. Då voro de i Afrika.

Skummet, som nu yrde om stäven, glänste som ädelstenar. Snäckorna voro stora som barnhuvud, och besynnerliga fiskar med horn och spröten fastnade på krokarna, ty nu voro de i Medelhavet. »Till Rom, till Rom!» skriade Hastings folk. »Det är den största och rikaste av städer. Men var ligger Rom?»

»Jag tror, att vi skola vara där lagom till aftonvarden», svarade stambon, som stod bakom drakhuvudet i det första skeppet. Han pekade mot en stad, som långt borta steg ur havet med klättrande murar och torn över torn.

Invånarna hade just kommit samman för att fira julmässan, då de hörde gnisslet av stadsportarna, som hastigt stängdes. Skräckslagna störtade de ut ur kyrkorna och funno hamnen fylld av drakar, som hade tagit ned seglen och lågo och vände årorna som tjugo par fenor.

Ute i aktertjället på sitt skepp satt den sluga Hasting, omsvept med en björnfäll. På huvudet hade han en rund hjälm med två guldbelagda tjurhorn, och den ljusa huden på hans bara armar hade blivit tegelfärgad av solen. »Gå», sade han till några av sina män, »och säg dem, att jag är den segrande Hasting, som blivit trött på egna synder och seglat ända hit för att låta döpa mig.»

Stadsborna skickade godtroget ut livsförnödenheter och präster, som döpte honom, men de släppte honom inte innanför murarna. »Då skola ni säga dem», sade nu Hasting till sina budbärare, »att jag, ångerfulla man, angripits av en förfärlig sjukdom. Mitt svärd och mina armringar och alla mina skatter lovar jag dem, om jag åtminstone får min grav i ett kloster.»

Biskopen kom då ut och smorde honom med helig olja, och när natten föll på, började skeppsfolket höja skärande klagorop, till tecken att deras hövding redan hade dött. Så snart det började dagas igen, lade sig Hasting i en kista, och i ett långt begravningståg följde honom så hans kämpar in i staden och upp till den förnämsta kyrkan, och mellan sig buro de hans utlovade skänker.

Mellan vaxljusen i koret blev kistan ställd på en svart bår. Men bäst som biskopen pladdrade latin, stötte Hasting inför de kringståendes ögon oförmodat undan locket och sprang upp från sin bädd med svärdet i högsta hugg. Vapnen, som nordmännen hade gömda under kläderna, flögo lika snabbt i höjden, och inom ett ögonblick rasade den vildaste strid.

Penningar och dyrbarheter blevo småningom framletade ur husen och nedburna till skeppen. Alla kvinnor, som kunde säljas till trälinnor, och alla män, som kunde hålla en åra, togos med ombord, innan vikingaflottan äntligen rodde bort. Men då hade nordmännen till sin häpnad fått veta, att, det alls inte var Rom, som de hade plundrat, utan bara en liten italiensk stad, som hette Luna.

»Lodbroks söner» blev slutligen ett hedersnamn, som många av de tappraste i långa tider tävlade om att få bära. Nordmännen voro nu de starkaste på havet, och med hundratals skepp rodde de uppför Seinefloden och reste stormstegarna mot Paris. De voro omöjliga att motstå, utan var de visade sig, erövrade de städer, borgar och kloster, och Franklands konung såg ingen annan hjälp än att skänka dem ett stycke av sitt eget land till hertigdöme.

Den förnämsta hövdingen då kallades Gånge-Rolf, därför att han var för tung och stor att rida på någon häst, och han blev den första hertigen av Normandiet. Men att lyda bruket och kyssa konungens fot, därtill kunde Rolf ändå inte förmås. Han viskade till sin närmaste man i följet att göra det i hans ställe, men vikingen böjde sig bara till hälften och lyfte så upp konungens fot till sin mun.

Först på gamla dagar gick Rolf flitigt i kyrkorna, och i Rouen visas ännu hans grav under ärevördiga spetsbågsvalv. Ättlingar av normanderna grundade sedan med lysande tapperhet egna välden både i England och ända nere på Sicilien, ja, till och med på några orter högt uppe bland de schweiziska alperna talar ännu den frihetsälskande befolkningen om sitt nordiska blod, och i många trakter gäller det ännu alltjämt som adel att vara av nordmannabörd.

VI. ANSGAR.

I Mälaren ligger en ö, som heter Björkön. Det finns där en däld, som kallas »den svarta jorden», därför att myllan är blandad med kol från forna eldstäder, och där har det framgrävts en mängd sönderslagna fat, krukor och glas, ibland också dyrbarheter och mynt ända från Arabien. Ja, det har till och med hittats lerstycken med tydliga avtryck efter fingrarna på de trälar, som för tusen år sedan stodo där och tätade sin herres stugvägg. Under någon eldsvåda ha lerstyckena så råkat att bli brända och därigenom bevarats. Både hedniska askurnor, små kristna kors och rostiga spikar efter likkistor ha blivit upptagna ur de gamla gravarna på ön, och utanför stranden synas ännu vid lågt vatten de ekpålar, som burit landningsbryggorna.

Där låg den rika köpstaden Birka.

En gång en sommarkväll var det mycket folk samlat. De, som inte fingo husrum i staden, bodde utanför i lövhyddor. På lekvallarna stojade ungdomen och drog sedan under skämt och sång upp till berget, ty där stod en ringborg av grova kullerstenar, och från den var utsikten vid och fri. En behaglig svalka uppfriskade luften. Husen, som voro av trä och ibland av flätverk överklenat med lera, speglade sig mellan alar och hängbjörkar i det stilla vattnet.

Livligast gick det till nere på bryggorna, ty flera utländska skepp hade nyss lagt till, och yllevävnaderna från Frisland hade strykande åtgång. Främlingarna, som klättrade i land, hade mycket att bära, men två av dem voro tomhänta. Det var en mörklagd tjugoåttaårig benediktinermunk från klostret Corbie i Picardie och hans vän munken Vitmar. Själv hette han Ansgar, och han tog genast den första, som han mötte, om halsen och kysste honom på båda kinderna.

»Vi ha blivit utplundrade av vikingar», sade han med frisk och vänlig glättighet. »De togo ifrån oss allt vårt, till och med böckerna och de skänker, som vi hade med oss från kejsaren till er konung. Nu ha vi ingenting att betala husrum med. Jag undrar, vem som vill hysa två så utblottade resenärer?»

Mannen, som han talade till så öppet och utan all förställning, såg barsk ut. Det råkade sig nämligen så, att det var själva hövdingen i staden, och han hette Härger. Han var en väderbiten och gråhårig viking, som först på gamla dagar satt sig till ro hemma, och han kände sig misstrogen mot de båda predikarna. Han visste, vilka de voro, och att de både voro skickade av kejsaren och inbjudna av konungen för att tala till folket, men han svarade helt kort: »Kung Björn är på jakt.»

Från alla sidor framsträcktes då gästfria händer, och en gammal änka, som hette Frideborg, grep fatt i repet, som Ansgar hade om livet. »Det vore att kränka min rätt», sade hon, »om jag inte finge mottaga er som gäster, när min stuga ligger närmast. Fast, lågt har den till taket.»

Ansgar och Vitmar stego tacksamma in till henne. Så fort de hade tvått sig och ansat sina tarvliga kläder, gingo de till vila.

Nästa morgon kom Härger ned till stugan, ty han ville pröva dem. Han fann då, att de sutto på marken och bundo nät. Ansgar var mycket mager av späkning och fasta, och han läste utantill några stycken ur Davids psalmer, som annars voro hans älsklingstext, när han hade sina böcker.

»Eftersom kung Björn är borta», började Härger med låtsad fryntlighet, »har jag i hans ställe låtit duka åt er det ståtligaste gästabud. Ni äro säkert alldeles uthungrade efter er långa färd, och ingenting skall fattas, varken harpspel eller kräsliga rätter.»

»Vi skaffa oss vårt dagliga bröd med våra egna händer», svarade Ansgar ödmjukt och stilla. »Därför binda vi oss nät, så att vi kunna fiska och hämta det nödvändiga både åt oss och vår välmenande husmor. Vid ditt gästabud skulle vi känna oss illa till mods.»

När Härger kom hem igen till borgen, sade han till sin tjänare: »Här är en stor kruka vin. Bär ned den till Ansgar och se sedan efter i dörrspringan, om han kan motstå att styrka sig med en munter bägare.»

Ansgar mottog krukan av tjänaren och tackade, men sedan band han över den och ställde den i vrån. »Här ha vi fått vin till nattvarden åt de döende», sade han. »Förvara det väl, mor Frideborg. Finge vi också bara lika fort vår kyrka!»

I Birka var det en mängd krigsfångar från kristna land, och de hade gjorts till trälar. När de fingo höra om munkarnas ankomst, samlades de utanför huset under glädjetårar, överlyckliga att ännu en gång få höra kristna lärare. Många Birkabor följde också med dem av nyfikenhet och ropade: »Ansgar, när talar du med oss om den nya guden?»

»Det gör jag helst var timme», svarade han och gick fram mot solskenet i dörren. »Tacksamt känner jag i hjärtat, att ni svear äro ett präktigt folk, som jag från första stunden lärt mig att hålla av. Färden blev svår genom mörka skogar och över insjöar, som voro stora som hav. Men vilket land är det inte, som ni ha fått att bebo! Rikt är det på korn och honung och bränsle och älvar och havsvikar, och i stugorna är det fullt av starka och glada barn. Bättre skepp har jag heller inte sett många bygga. Ofta utanför byarna såg jag också männen vördnadsfullt komma bärande på jord från olika härad för att kasta upp en ättehög över någon stor hövding. Men när jag så fick höra, att han hade varit en sjökonung, som härjat fredliga stränder då mindes jag, varför jag var på vandring. Kristus är ännu starkare än Tor.»

Ett dovt mummel blev det hotfulla svaret. Konung Björn, som nu var hemkommen från sin jakt, stod också bland folket. I krig lydde svearna honom blint och med hänförelse, men i fredstid talade de helst lag och rätt med honom på tinget, och nu hälsade de honom med ett gott handslag.

Härger viskade till honom: »Den Ansgar, som du kallat till oss, är en underlig man och oövervinnelig och fast som en kämpe. Han har givit mig mycket att tänka på. Flera gånger har jag prövat honom, och nu vill jag göra det ännu en sista gång.» Därefter vände han sig till Ansgar med orden: »Det är gott och väl, att du har många fagra ord. Men är din gud så mäktig, som du säger, så vänta vi, att han bevisar det genom ett under.»

Ansgar svarade: »Om jag vore värdig att av min herre utbedja ett under, så vore det, att han ville göra mig och oss alla här till goda människor. Då skulle vi snart få kraft att bygga den första kyrkan.»

»Vad dig beträffar, Ansgar, har han nog redan utfört det undret», svarade Härger och följde konungen. Så tvärstannade han med händerna under bröstet och utropade skrattande: »Men vill du bygga en kyrka, då får du allt kalla på jättars hjälp, om det gudahovet skall bli rest.»

Ansgar blev bedrövad, och om kvällen, när han låg utan att kunna sova, tyckte han sig höra en röst. Den lät mjuk och ängslig som ett litet barns, och på samma gång tyckte han, att det var hans eget hjärta, som viskade: »Ansgar», sade rösten, »hövdingen talade sant.»

Han förfärades och steg tidigt upp och rodde ut till sina nät. »Akta dig för den andra stranden», ropade Frideborg efter honom. »Där i klyftorna ha ännu många jättar sin boning.»

Det påminde honom ännu en gång om röstens ord. Därborta tornade klippa på klippa, och när han lyfte huvudet, trodde han sig nära på se, hur jättarna sutto däruppe, flarniga i huden, med fingrarna krökta om hällarna och håret nedblåst i pannan.

Dagens första vind dånade genom tallkronorna, och Ansgar knäppte händerna över ögonen. Så satt han en stund försjunken i tankar och frågor. Småningom upplystes hans själ av inre ljus och gav med ens en helt annan mening åt röstens ord.

Han vände ekan hem mot Birka, och när han kom upp mellan nötbuskarna och träden, yxade han sig ett högt kors. Det tog han med sig och gick ut på fältet, där folket just samlades för att hålla ting.

Så som Ansgar talade den dagen, hade det aldrig förr under hela hans liv förunnats honom att bruka ordets gåva. Det fanns till sist ingen i hela Birka, som inte kom för att höra honom. Sjuka och gamla, som knappt kunde flytta fötterna, trälar, köpfarare och små barn, alla ställde de sina steg till tingsfältet. Somliga sutto i gräset, andra buro ännu sina spadar eller verktyg över axeln, och stora skaror läto iföra sig vita kläder och döptes nere vid stranden. Slutligen framgick konung Björn för att utfråga gudarna, om de tillstadde Ansgar att bygga ett hus åt den nya guden. Ansgar stod segerviss och glad bredvid honom. Konungen täljde alltså några spånor och riste dem med runor. När han kastade spånorna på marken, föllo de så, att svaret blev jakande.

Timmarna hade emellertid lidit, och ännu en gång begynte det att kvällas. Stilla guldmoln stodo över fjärden, skogarna blevo allt tystare, och grantopparna nådde redan över solens nedersta kant.

Med rynkad panna och ljungande, fjärrskådande ögon sträckte Ansgar korset framför sig, och det hänryckta folket följde honom på båda sidorna. När han hade gått några steg till ett ställe, där marken höjde sig, stötte han fast korset, så att det stod upprätt.

Den nyss så starka stämman darrade. »Äntligen är stunden kommen», nästan viskade han. »Här skall kyrktröskeln stå, och där skuggan pekar, där skall altaret stå. Vart år på samma helgons dag som i dag, när det doftar lika saligt från ängar och träd, skall då den sista solstrimman gå samma väg som nu skuggan och lysa in genom dörren mot guldet på altaret.»

»Har du själv det guld, som behövs för att resa ett sådant hus, du, som lever på bröd och vatten?» frågade Härger.

Ansgar svarade: »Är min gud den starkaste, då vet jag också, att de jättar, som skola bygga hans kyrka till en sal över hela jorden, måste vara så starka i vilja och tro, att de varken köpslå om gods eller lön. Och du själv är utvald att bli en av de jättarna, Härger. Det är undret, som du bad om. De vita kläderna vänta dig, och i morgon skall jag döpa dig.»

Folket vände sig om för att se, vart skuggan pekade. Då visade det sig, att den sträckte sin spets just mot tomten framför Härgers eget hus.

Härger stod tyst, och det var svårt att ana hans tankar. Han stred en hård strid, men under den klarnade de barkade dragen och blevo godare och fridsammare än förr. Slutligen gick han in i huset och hämtade sin forna skeppsyxa. »Gör ni som jag», rådde han. »Tag era yxor och följ mig över sjön till skogen! Natten är ljus, och vi skola söka ut det bästa virket till vår första kyrka.»

Om jättar hade svingat yxorna, kunde de inte ha fällt och kvistat väldigare timmerträd än dem, som nu under de följande dygnen släpades över vattnet efter ekorna. Nästa afton blevo Härger och Frideborg döpta.

Under stor glädje blev kyrkan slutligen fullbordad och invigd. Ansgar bjöd då farväl åt sin nya församling i det avlägsna Norden, och med sin vän Vitmar begynte han den långa återfärden. Flera Birkabor följde dem till fränder och bekanta, och överallt blevo de gästfritt mottagna.

Men hemma i Birka öppnade Frideborg sina säckar och kistor för att skänka allt sitt åt de fattiga. Det fanns emellertid inga fattiga i det rika Birka, utan hon måste bestämma, att det skulle föras bort till andra, som bättre behövde hennes små gåvor. Likväl var där något, som Frideborg sparade och vakade över som över den dyrbaraste skatt. Det var det sista av det heliga vin, som ännu fanns kvar i krukan. Hon hällde det i en liten flaska och gömde den väl. »Droppa du det vinet i min mun, när min sista stund kommer», bad hon sin dotter, »om ingen andlig då är till hands här i staden.»

Det kom sedan oroliga år efter konung Björns död, och trotsiga hövdingar reste på nytt avgudabilder i Birka. Var morgon fingo bilderna ett fat kött och fyra kakor bröd till att äta. De kristna, som ofta blevo utskrattade, levde i stillhet för sig, och Frideborg satt i sin hydda och åldrades. Ansgar skickade då en eremit, Ardgar, som framkom i lagom tid för att få hälla de sista dropparna av det heliga vinet mellan den döende Frideborgs läppar.

Också Ansgar kom ännu en gång på besök till sin kära församling i Birka, och fast ung var han då redan biskop och en vitt frejdad man. Han fick sedan sin grav i Bremen.

Omsider blev Birka härjat och jämnat med marken, och de kristna samlades i Sigtuna. Där byggde de sig många kyrkor, men de vilda esterna inträngde i Mälaren på sina skepp och ödelade också Sigtuna. Det berättas, att de bortförde alla dyrbarheter och bland dem två kordörrar från Vårfrukyrkan, vilka ännu skola finnas i Novgorod. För att stänga Mälaren började då svearna att befästa den holme, där Stockholm sedan växte upp, med torn och murar.

På berget vid det forna Birka står nu ett stenkors till minne av Ansgar, Nordens apostel. Liksom det korset var dag flyttar sin skugga åt alla sidor efter solens gång, så blevo också med tiden kristna altaren byggda runt om i landet, både i söder och väster och öster och norr.

VII. SKÖLDMÖN. MÅNLJUSET.

Torgrim var den största bonden i Roslagen, och en afton satt han och språkade med sina gäster. De kluvna och tända torrvedsstickorna, som voro instuckna i väggen, brunno småningom ut, men månen sken in genom taköppningon och bredde glatt och vänligt sitt ljus över bordet och högsätet. Stora år hade randats för både svear och götar, och det talades om bragder och äventyr, ty gästerna i bondetjället voro nyss hemvända från härfärd.

Då kom en träl inspringande i salen och satte en hjälm mitt på bordet framför Torgrim. Den var prydd med fyra uddar och stod på dem som en gryta på sina fötter. I hjälmen låg ett nyfött och naket litet flickebarn och slog med armarna och sparkade och grät.

»Du har vidsträckta marker, husbonde», sade trälen. »Vem skall ärva och sköta dem? Hittills var du barnlös, men i afton är dig fött ett flickebarn. Ve oss, att det inte blev en son!»

Gästerna begynte skratta, och hjälmen blev skickad utefter bordet, så att var och en fick se på barnet och taga om de små händerna. »Javäl, Torgrim», sorlade de muntra rösterna, »här får du just en, som kan styra plogen! Det här blir något för dig att kläda och pynta och sitta och klema med. Men stor nytta lär du väl inte kunna få av henne i alla hennes dagar.»

När hjälmen hade vandrat från hand till hand ända ned till bordshörnet, där månljuset inte nådde fram, utan det var mörkt, tog trälen den under sin arm och gick mot dörren.

»Bonde», sade han, »det är väl klokast, att jag sätter ut barnet i skogen och låter det omkomma.»

Men därvid råkade han att ännu en gång bära den lilla genom månstrimman, så att Torgrim kunde se henne.

»Nej, goda gäster i bondetjället», utropade han och sprang upp. »Helt annat skola ni nu få varsna. Blev flickan mig räckt i den hjälm, som jag själv så ofta bar i min ungdom, när jag stod i eget skepp, då lyfter jag nu också ned min sköld och mitt askspjut och lägger hos henne. Två henne i snö, du träl, och lägg en bit björnmärg mellan läpparna, så blir hon lugn. Dotter, här under den klara månen namnfäster jag dig, och du skall heta Hjälmdis.»

Hornen blevo då på nytt fyllda, och de glada gästerna drucko barnsöl i månglittret.

RUNORNA.

Modern var en trälkvinna. Hon dog snart, och Hjälmdis fick växa upp i ensamhet hos fadern. Hon följde honom, när han gick till skogen med sin vedyxa och satt gränsle framför honom, när han red till köpstämma i byarna. Under de långa vinterkvällarna, när hon kom fram till honom och leka med hans buskiga skägg, lärde han henne att sno bågsträngar och skäfta pilar. Hon hade ingen glädje med att sy ihop dockor av tyglappar som andra mör, utan hennes högsta fröjd var att få sitta på skinnfällen vid elden och vända på faderns svärd, som var ett gott stycke längre än hon själv.

Men ödesdiserna äro gåtfulla i sin makt. Fast Torgrim alltid var god mot henne, förmörkades han allt mer av sorg över att inte ha någon son, som skulle ärva hans stridsvapen och gård och göra ätten heder. Han satt och ruvade på sina svårmodiga tankar. Trälarna sörjde med honom, och han hade inte längre någon ro hemma.

En dag tog han sin yxa som vanligt och gick ut i skogen, och dottern följde honom. De kommo då in i ett björksnår, som var så tätt, att hennes hår fastnade i grenverket. Solen sken så vackert både genom björklövet och hennes rika, ljusa hår, som hon höll på att lösa från kvistarna, att allt borde ha kunnat dansa av glädje. Men Torgrim gick förut utan att se sig om. När hon ropade efter honom, fick hon inte något svar, och från den stunden blev han borta för alltid.

Hon fortsatte att ströva omkring som förut och badade sig i snö för att bli stark. En av de muntra gästerna, som hade suttit med i ringen, då hon bars in i hjälmen, hette Torvald Hjaltesson. Det var en sagoberättare från det fjärran Island, och fast han inte själv kunde kväda, var han mäkta lärd. En dag kom han vandrande igen till gården, och han slog sig ned och talade länge med henne om fadern och skuggorna i underjorden. »Jag skall söka honom ända nere bland de döda», svarade hon Torvald, då han tystnade, och skyndade så ut igen i skogen.

När hon hade gått hela dagen, plockade hon bär för att stilla den värsta hungern, men ändå tänkte hon inte på att vila. Hon kom allt längre bort från de levandes boningar; till och med träden växte inte längre med liv, utan stodo grå och mariga. Ingen mossa gjorde det längre mjukt att sitta på stenarna, marken täcktes av sand, och klippblocken lågo kringkastade. Men då märkte hon, att hon gick omgiven av en blek skara, och luften omkring den var sval som över en källa. »Ni äro de döda», viskade hon och började darra.

Nu gällde det att stiga utför, beständigt utför mellan de fuktiga klipporna. De nedersta trappstegen lågo i en vid ring, höga som bänkar, och på dem satte sig de bleka för att rannsakas och dömas. Ännu djupare ned dånade en skräcksvart flod med fräsande skum, och på andra sidan var det trängsel av skuggor och hjässa vid hjässa, så långt det var möjligt att urskilja något i halvskymningen. Likväl kände hon sig ännu inte alldeles hjälplös, ty bredvid henne gick en god kvinna med vänlig blick, som påminde om månglittret i Torgrims sal.

»Ett så litet barn är ingenting att döma över», sade hon och sköt Hjälmdis framåt förbi bänkraderna och in i en flock av andra barn. »Se här, hon är ännu rödblå på fingrarna och om munnen efter bären, som hon nyss gick och plockade.»

Barnens blekhet skrämde henne i början. Men det var ett sken av skuldfri lycka, som lyste ut från deras väsen, och snart började hon leka med dem och klappa dem med sina hallonfärgade fingrar. »Vad heter du?» frågade hon den, som hon höll i handen. Hon svarade: »Kanske heter jag Glömd.» och den, som stod närmast, svarade också: »Jag heter väl Glömd.»

Vit som krita red nu Hel, den grymma underjordsdrottningen, utefter andra stranden på sin trebenta häst. »Jag har skarpare ögon än de andra», ropade hon över vattnet, »och jag ser nog, att du inte hör hit, barn lilla. Vem söker du? Är det din far, så sitter han hos Oden, om han har fallit för svärd eller kastat sig utför ättestupan, och till Valhall är det svårt för kvinnor att hitta upp. Men antingen han nu är hos Oden eller mig, hoppas jag på en sak. Det är, att han snart skall få heta Glömd, han också.»

Och så skrattade Lokemön, så att genljudet rullade genom grottorna.

Hjälmdis hade gömt sitt huvud i kläderna hos den goda kvinna, som ännu stod kvar bredvid henne, men nu släppte hon dem förfärad och flydde uppför trappstegen. Hon hukade och sprang och kände de mötandes svala kappor och dukar svepa över ryggen. Ingen hindrade henne, ty hon var ju bara ett barn. Obemärkt letade hon sig upp till träden under den fria himmeln.

Natten var inte mörkare, än att hon kunde hitta, men det blev full dager, innan hon kom fram till gården. Trälen satt på tröskeln med en mjölkbunke och matade tomtormen, som hade sitt bo under husknuten och ofta brukade ringla fram ända till härden.

Då trälen en stund hade lyssnat till Hjälmdis, sade han till ormen liksom halvsjungande: »Kloka djur, barnet här har råkat somna i skogen och drömt om det myckna lärda, som den där isländaren satt och spann ihop i går. Fast vem vet? Kanske var det mer än bara drömmar. Därom törs en stackars fåkunnig träl som jag inte säga något. Och visst känns det tungt, att en så god husbonde som Torgrim snart skulle glömmas för alltid.»

Isländaren hörde hans ord, och barhuvad kom han med raska steg ur salen och svarade: »Du talar efter ditt förstånd, kära husträl. Nu äro runorna komna till oss genom Oden, och de äro det visaste och största av allt, som han skänkt. Mot dem äro guldet och järnet ingenting. Tomma bautastenar stodo här många, men runorna skola sira stenen som lövet grenen, och nu kunna till och med de döda tala med oss. Segerrunor, lagrunor, skalderunor, ätterunor, hell er, ty ni ha dräpt glömskan!»

Han tog trälen med sig, och under hängbjörken vid vattnet uppställde han en sten till Torgrims minne. Efter att ha ristat de runor, som han tyckte passade, kysste han så Hjälmdis på pannan och gick sina färde.

Sedan satt hon gärna om kvällarna i gräset vid minnesstenen, och när hon började förstå runornas makt, måste hon gråta av glädje. Det var när vägfarare stannade och läste med hög röst: »Hjälmdis reste stenen åt sin fader Torgrim, den vördade bonden. Envar, som går förbi, må läsa hans namn och minnas det.»

HJÄLMDIS RIDER TILL ERIK SEGERSÄLL.

När Hjälmdis blev fjorton år, satte hon faderns hjälm på huvudet och tog hans sköld och spjut och red till Uppsala.

På en av de gräsbevuxna ättehögarna satt där en yngling, som såg ut att vara ungefär lika gammal som hon. Han hade ett hårt och trotsigt utseende, och under en lek hade han fått ett slag av ett dryckeshorn, som lämnat ett ärr över näsan.

»Godmorgon, sköldmö», hälsade han. »Har inte heller du ett vänligt ord för den, som sitter på sin faders gravhög och ropar efter en arvsrätt? Min fader Olov och hans broder Erik voro samkonungar över alla svears rike.»

»Vem är då nu konung, om det inte är du?» frågade hon.

»Jag är Styrbjörn, och mig vilja de inte lyfta på sköldarna och hylla», framsuckade han bittert. »Med stenar och hugg blev jag nyss driven från tinget, därför att de inte ville ha en så ung konung.»

»Är Erik vis och segersäll?» frågade hon och lade spjutet på tvärn över hästryggen och väntade. Styrbjörn svarade ingenting, men hatet blodfärgade hans panna, och han sprang upp med knutna händer. Då sade hon: »Jag ser att Erik är vis och segersäll, och därför är han också rätt man att styra över oss, men du är högmodig och grym. Bättre är det därför, att du ber honom om några av hans största skepp och drar på vikingafärd.» Därefter red hon vidare fram till kungsgården.

Styrbjörn lydde hennes råd. Om kvällen, när alla voro samlade, steg han in i salen. Erik Segersäll satt i högbänken, brunhyad, reslig och manligt fager, och med frimodigt tal lovade han Styrbjörn sextio fullrustade skepp. Likväl hade Styrbjörn inga tackord till svar, utan dröjde lika mulet på avstånd.

Längst borta vid gavelväggen stodo tolv utvalda sköldmör. Hjälmdis hade redan blivit upptagen i skaran som den tolvte och yngsta. Mången bister bärsärk ljusnade, när han såg på de väna ansiktena, men sköldmörna gåvo ingen akt på kämparna, utan talade glättigt sinsemellan om sina vapen och hästar, som stampade utanför i stallet.

När Styrbjörn utan att bjuda någon farväl gick mot dörren och kom framför sköldmörnas glimmande rad, vände han sig till Hjälmdis och sade: »Dystert blir det för en bortdriven kungason att sitta ensam ute på det stormande saltet. Följ mig du, spjutbärerska!»

Men då begynte sköldmörna att skratta, så att det klingade som en fors om våren, när isstyckena slå samman.

»En sköldmö följer ingen», svarade Hjälmdis utan att kunna sluta att storle. »Också jag hade en fader. Om han än vore död tio gånger, skall han en dag få höra, att jag har skött hans enkla bondespjut med lika så stor heder, som om han haft en son. Påkläd dig du din fädernerustning, Styrbjörn, och låt dig inte utskämmas av kvinnor!»

Styrbjörn gick då ned till sina skepp vid åmynningen, och i gryningen lade han ut. På de förnämsta skeppen voro seglen klädda med gul och röd päll, och stilla och högtidligt gledo de fram mellan vassarna. När flottan svängde ut på Mälaren bland de lövade holmarna, där boskapen stod och stirrade, kom det motvind. Men trettio par åror stuckos ut från vart av skeppen och drevo dem med rask fart bort mot det obekanta fjärran. Styrbjörn vände sig då om och såg över stränderna och sade till sina män: »Blir jag inte en dag konung över det landet, vill jag inte leva.»

STYRBJÖRN PÅ HAVET.

Han seglade nu omkring och vann borgar och land och fick tillnamnet Starke. Så kom han då till ön Wollin i Östersjön, där Jomsvikingarna hade sitt berömda fäste, Jomsborg.

Det ansågs ointagligt, och sagorna berätta, att det innanför murarna fanns en så stor hamn, att två hundra långskepp kunde ligga där med reling vid reling. Styrbjörn utspejade, att hövdingen var borta, och manade sitt folk att ro på. Tvärs över inloppet till hamnen var ett murat valv, krönt med ett torn. Från gluggarna regnade stenar och brinnande beck över alla, som försökte närma sig, och järnbeslagna portar stängde ingången. Med ett rungande härskri kastade sig roddarna bakåt på en gång, och Styrbjörns skepp ven fram genom skummet. Brakande, som hade ett hälleberg kluvits, krossades bommarna, och portarna flögo upp, men också själva skeppet rämnade för stöten. Kämparna lade sig då över årorna och simmade in i borgen. Och där tvungos de vilda och stolta Jomsvikingarna att taga Styrbjörn Starke till hövding.

Ingen blev upptagen i Jomsvikingarnas skara, som var yngre än femton år eller äldre än femtio. Han skulle vara härdad och frimodig och inte frukta att strida ensam mot två. För slika ynglingar och män bar det en glädje att få följa en anförare som Styrbjörn. Han låg också nästan beständigt ute i härnad. Som Jomsviking fick han aldrig visa sig oglad eller klaga och kvida, vad än hände, och bland vapenlekar och vågor blev det heller sällan tid därtill. Men roddmännen hörde om nätterna, hur han kastade sig av och an på bädden, plågad av sömnlöshet. Makt och rykte och allt, som en sjökonung kunde åtrå, hade han förvärvat, blott inte det enda, som han natt och dag drömde om: att få stå på sin faders hög i Uppsala, hyllad som sveakonung.

Harald Blåtand i Danmark, som behövde hans hjälp, gav honom sin dotter till äkta. Men ännu tänkte Styrbjörn ofta på den stolta spjutbärerskan i Erik Segersälls sal, och han blev allt hårdare till sinnet. Hotande tvang han Harald Blåtand att själv infinna sig, rustad med två hundra skepp.

Inte ens den stora hamnen i Jomsborg kunde till sist rymma alla de samlade flottorna, och med tolv hundra drakar seglade nu Styrbjörn uppåt Östersjön mot allt ljusare nätter och allt skogigare skär.

Så snart han hade landsatt sina män vid inloppet till Mälaren, brände han trotsigt sina fartyg. Men när Harald Blåtand såg lågorna, vände han plötsligt sina skepp med vinden och flydde hem till Danmark. Styrbjörn fällde ändå inte modet, utan högg upp vägar genom skogarna och tågade till Fyrisvall. »Antingen skall jag snart sitta i högsätet i Uppsala», mumlade han, »eller också i en gravhög av den jord, som borde ha varit min.»

SLAGET PÅ FYRISVALL.

Erik Segersäll, som var en vaksam och stridshågad storkonung, hade redan skickat ut budkavle och samlat hela sveahären. I två dagar kämpades på slätten, utan att någon av härarna kunde förmås att vika.

När det led mot natten den andra dagen, offrade Styrbjörn till Tor. I rökskyarna visade sig ett ögonblick en rödklädd och rödskäggig man, som svårmodigt betraktade honom. »Jag ser, att du tillsäger mig döden», sade Styrbjörn och sänkte huvudet. »Mycket gav du mig, blott inte det, som jag mest längtade efter. Det är människolott.»

Under tiden gick Erik Segersäll in i offerlunden till det stora gudahovet. Utomkring var det sirat med en list, som liknade en kedja av guld, men inne i huset var det skumt, och marken sänkte sig flera trappsteg ned till gudabilderna liksom ned till underjorden. »Efter tio år skänker jag mig och mitt liv åt dig, Oden, om du ger mig seger», framviskade han sakta. Och som han talade, stod framför honom en man med neddragen hatt och enögd. »Så hören I mig då alla till», sade skepnaden, räckte honom ett spjut och var åter försvunnen.

När dagen bräckte, steg Erik Segersäll upp på den närmsta sandåsen, troget följd av Torgny Lagman, som i många strider stått vid hans sida med kloka råd. Lurarna blåste härblåsning, och på ättehögar, åsar och vägar upprevs sanden av fotsteg och hovslag. »Alla åt Oden!» ropade då Erik Segersäll och kastade sitt spjut, och vid det tecknet sprang ett regn av pilar från bågarna.

När sandmolnet närmade sig över slätten, trodde Styrbjörn och hans vikingar, att det var ryttare, och höllo ut sina spjut för att hejda dem. Men ur det gula töcknet rusade tjurar och hästar, som voro sammanokade flera i bredd, och oken voro fullklädda med knivblad, spjutspetsar och krokar. Tjurarnas bölande blandades med vapenklirret, och gräset beströddes av blödande. Styrbjörn, som mindre fruktade att dö, än att hans sista trogna skulle fly med skam, stötte sitt märke hårt i marken och försvarade det, fast han redan segnade på knä under sina sår. Då såg han, att det glimmade till inne i sandvirvlarna som facklor. Det var sköldmörnas lysande flock, som sprängde fram med lyfta spjut, och han kände igen Hjälmdis på hennes fladdrande hår. Han ropade till henne, att hade hon följt honom, skulle de båda på samma dag nu ha fått rida till Odens salar. Hon svarade, att det väl ändå skulle ske så, och att hon där kanske skulle bli honom blidare. Men snart kunde ingen längre höra den andra, och Styrbjörn stupade för pilarna.

Erik Segersäll väntade ännu på sandåsen och höll på armen sin lilla son, hävdernas Olov Skötkonung. Nedanför bland hovfolket stod isländaren Torvald Hjaltesson. Hastigt ryckte han till sig en harpa och skyndade upp på höjden med tillbakakastat huvud och strålande ögon. Han, som aldrig förr kunnat dikta, undfick för en enda stund av Oden den hänförelse, som är skaldekonstens källa. Erik Segersäll strök den bredaste guldringen från sin arm för att räcka honom den till lön. Men Torvalds blick var långt borta, och vid allt djupare harpslag sjöng han sitt livs enda sång, en dånande drapa om slaget på Fyrisvall.

Sången ljöd över det stilla fältet, där korpflockarna redan visade, var valkyriorna ledde fram sina hästar för att hämta de bleknade. Med ett drag av stolt och glad förväntan lågo där många berömda kämpar och valkyriorna, de allvarliga dödsjungfrurna, lyfte dem som systrar i sina armar framför sig på hästen. Slutligen kommo de till det ställe, där pilregnet hade fallit tätast. De måste stanna ett ögonblick och beundra, ty där lågo alla de tolv sköldmörna stupade sida vid sida, ännu lika fagra i döden.

En av valkyriorna lyfte upp Hjälmdis på sin häst och sprängde bort uppför regnbågens bro. Det förfärliga hovdundret väckte Hjälmdis, och när hon slog upp ögonen, såg hon skenet från Frejas glanssal och från Tors rödaktiga klippfäste, där det flämtade och mullrade. Så blev hon införd i Odens sal.

Väggarna voro där av spjutskaft och täckta med guldsköldar, och från de brynjeklädda bänkarna reste sig enhärjarna för att bland de svärdfallna omfamna söner och gamla stridsbröder och höra nytt från jorden. Men längst bort satt en gammal ensam man utan att akta på de andra. »Jag har ingen att vänta på», suckade han tungt. »Mitt enda barn var ett flickebarn, och den skammen tog mig så hårt, att jag tyst gick bort och kastade mig utför en ättestupa.»

Hjälmdis skuggade över ögonen. Nu såg hon, att det var Torgrim. Hon sprang fram och lindade armarna om hans axlar och snyftade: »Fader, så har jag då äntligen funnit dig! Här kommer jag för att lämna dig igen dina vapen. Stor nytta hade jag av dem, ända till dess jag själv stupade under svärdshuggen.»

Det rosslade i den gamles bröst, och han drog henne till sig. Men runt om i salen hade det blivit stilla, ty det avlägsna strängaspelet från Fyrisvall hördes ända hit upp, och alla ville lyssna. Då lutade sig valkyriorna till varann, där de stodo i dörren med sina korpvingade hjälmar, och viskade: »Glädjas skall väl nu Torgrim, den goda bonden, att han hade en dotter!»

VIII. SIGRID STORRÅDA OCH HENNES FRIARE

Erik Segersäll hade äktat dottern till en rik bonde, som hette Skaguls-Toste. Hon var mäkta högmodig över sina många gårdar och blev kallad Sigrid Storråda.

Erik Segersäll kunde slutligen inte trivas längre med en så hårdhjärtad kvinna, utan tog sig en annan hustru. Men först begåvade han Sigrid Storråda med flera av de gyllne klenoderna från Adils’ dagar och skickade henne så tillbaka till sin odal. Där satt hon i högsätet med guldbroderad slöja, tjocka guldringar om armar och hals och mårdbrämad kappa. Hon var ljus och skär, och reslig och stark som en jättinna, och det felades inte friare. Men hon förstod, att de mest tänkte på hennes rikedomar. Leende drack hon dem till ur mjödhornet, men när de hade lagt sig att sova, tände hon eld på huset och innebrände dem. Sedan red hon utan hjärtesorg sin väg till någon annan av sina gårdar. »Jag skall lära småkonungar annat än att komma och fria till den, som varit Erik Segersälls maka», sade hon.

Slutligen anlände nu en flock norska sändemän. De gingo fram för högsätet och räckte henne en guldskimrande ring av ovanlig storlek. »Minns du gamla dagar?» hälsade de. »Natten före slaget på Fyrisvall lovade Erik Segersäll sig åt Oden efter tio år, om blott guden då gav honom seger. Tiden flyger hastigt, du kallsinniga kvinna. De tio åren äro nu förrunna, och Erik Segersäll har gått till Oden. Konung Olov Tryggvesson i Norge står honom likväl näppeligen efter i mannadygder. Här skickar han dig i fästegåva en guldring och ber dig möta på älvstranden vid landamäret, när det våras.»

Sigrid Storråda trädde upp ringen på sin breda, skärvita arm. Men ringen var så tung, att hon måste stödja under armbågen med den andra handen. »Det skall vara tungt guld, som inte Sigrid Storråda orkar lyfta», svarade hon och lovade att komma till mötet. Men ringen gled av armen och rullade utefter golvet.

När sändemännen hade gått, märkte hon, att hennes båda smeder vägde ringen i handen och viskade. Drottningen vinkade då smederna till sig och frågade, varför de spottade åt ringen. Först ville de inte bekänna, men så måste de ut med sanningen. »Det är svek i ringen», sade de. När hon då lät bryta sönder den, visade det sig, att den inuti bara var av koppar. Några hovmän, som varit i Norge, påminde sig, att de där hade sett samma ring hänga som portklapp på dörren i Lade gudahov.

»Olov torde svika mig i mer än detta», utropade hon vred. Men när det vårades, red hon ändå till Kungahälla för att möta honom.

Då hans skepp närmade sig ute på vattnet, såg hon en smärt man, som ovanför vågskummet gick lekande av och an på de utsatta årorna, fast det blåste hårt. »Det är Olov Tryggvesson», sorlade hennes följe. »Han är den vigaste i idrott, den djärvaste av klättrare. På den otillgängligaste fjälltoppen i Norge har han hängt upp sin sköld.»

Han sprang i land, glättig och fager, och räckte henne sina händer. Guldhjälmen sken i solen, och den klarröda manteln fladdrade, medan han ledde henne upp till högsätet i salen. Men när de väl sutto där och i all vänlighet språkade om att hålla bröllop till vintern, började han ock så tala om, att hon skulle låta döpta sig, ty han var en ivrig kristen. Då mulnade genast Sigrid Storråda och svarade hånfullt: »Inte tänker jag för din skull gå från den tro, som jag hittills haft och mina fränder före mig.»

Olov Tryggvesson reste sig häftigt och slog henne över ansiktet med sin handske. »Du hundhedna, varför skulle jag ta dig till maka!» utropade han i vredesmod. Hon satt dödsblek kvar i högsätet med ett rött märke på tinningen efter slaget. »Detta skall bli din bane», mumlade hon efter honom, då han gick tillbaka till sina skepp.

»Hur skall jag bli stark nog att straffa en sådan kämpakung, berömd som han är över hela Norden?» tänkte hon och tyckte, att hennes guldringar och mårdpälsar inte längre voro till någon glädje. »Harald Blåtands son, den mäktiga Sven Tveskägg i Danmark, vore kanske rätt man att hjälpa mig.» Och när hans sändemän en tid därefter kommo och friade, svarade hon ja och följde dem.

Sven Tveskägg hade med list tvungit sin syster Tyra att bli drottning åt en gammal hednisk konung i Vendland. Tyra ville varken äta eller dricka, sedan hon hade blivit förd till sin åldriga brudgum. Hon lindade om sig sin slöja, så att ingen kunde känna igen henne, och så flydde hon den långa vägen över hav och skogar ända till Olov Tryggvesson i Norge. När han fann, att hon var en vän och behaglig kvinna, tog han henne själv till drottning.

Våren därefter visade hon sig mycket nedslagen och satt ofta ensam i dörren och grät. En dag köpte Olov Tryggvesson på gatan en knippa blommor, som voro ovanligt stora för att vara så tidigt på året. De blommorna gav han åt Tyra, men hon slog undan dem med handen och sade: »Större gåvor hade jag att äga i Vendland, men av rädsla för min broder Sven och hans hämndlystna maka törs du inte fara genom danernas land till att utkräva min hemgift.» Olov Tryggvesson skrattade glatt och stolt och lovade, att hon snart skulle få bevittna annat.

Han var den största hjälten i Nordlanden på den tiden och hade lovat att kristna hela Norge. Mot hedningarna for han ofta hårt fram, och därom hade hans män mycket att berätta, men än mer om hans storsinta kämpamod, och de följde honom trofast i alla faror.

Han var också en väldig skeppsbyggare och hade många fartyg på stranden. De förnämsta hette Tranan och Ormen. Men nu lät han resa det största skepp, som någon ännu hade sett i Norge, och som därför fick heta Ormen Långe. Det var sjuttiofyra alnar utefter kölen och roddes med trettiofyra par åror, och både huvud och stjärt voro guldbelagda. Där gick han ombord, omgiven av de starkaste och skönaste män i riket och ställde sig i lyftningen. Med sextio långskepp seglade han så söderut genom Öresund förbi Danmark mot Vendland.

»Sven, min konung och make, nu är det tid att hämnas den skam, som jag så länge fått bära på», utbrast då Sigrid Storråda. Vad det led, blev det också bekant bland Sven Tveskäggs kämpar, att bud hade avgått till Olov Skötkonung i Svitjod, hennes son med Erik Segersäll, och snart anlände han med sveahären och alla sina yppersta skepp.

De båda konungarna lade sig med sina flottor bakom ön Svolder nära Rygen. Det gällde att överrumpla Olov Tryggvesson, när han seglade förbi på hemvägen från Vendland. Olov Skötkonung, som sedan några år därefter antog kristendomen och lät döpa sig i Husaby källa, satt under aktertjället i lärda samtal med vittra män. Han hade ärvt Erik Segersälls höga växt och talade trotsigt och befallande, men hans hövdingar voro inte mindre fritaliga och höjde ofta rösten. Slutligen kom det budskapet, att de norska skeppen voro nära, och konungarna skyndade upp på ön för att åse striden.

Men hemma i kungsgården gick Sigrid Storråda fram och åter över golvet med sin sömnad utan att röra vid nålen. »Varför sitta ni så modstulna, små hovpigor?» frågade hon. »Är det därför, att så många nu äro borta? Jag tror aldrig, att jag kan känna saknad efter någon människa.» Men alla märkte nog, att hon hela tiden lyssnade åt dörren till.

På det sättet skred dag efter dag. Då kom där en afton en väderbiten skeppskarl, och trött och medtagen vacklade han in över den höga tröskeln. »Jag var med vid Svolder», berättade han och drog efter andan. »Vädret var klart utan skyar. Skepp efter skepp gled fram förbi udden, och var gång ropade hövdingarna, att det måste vara Ormen Långe. Slutligen närmade sig ett drakskepp, som var ännu större än alla de andra, och guldskenet från förstammen och sköldarna låg som en solväg över vattnet. Det var Ormen Långe.»

»Och Olov Tryggvesson?» frågade drottningen ivrigt och kastade sömnaden ifrån sig på bänken. »Jag kan se för mina ögon, hur det glimmade från hans rustning, där han stod högst uppe hos rorsmannen.»

»Pilregnet föll tätt», svarade skeppskarlen, så överväldigad av minnet, att han långa stunder glömde att tala. »Tag ned seglet! befallde Olov Tryggvesson och lät binda ihop alla skeppen på sidorna om Ormen Långe. Jag har aldrig flytt i strid, och Gud råder över mitt liv. - Hans stämma var så stark, att jag kunde höra den, fast jag var med under sköldarna, när vi trängde fram från däck till däck. - Vad var det, som brast? frågade han, när bågen sprang sönder för hans bästa skytt, Ejnar Tambaskälver. - Norge ur dina händer, konung! svarade skytten. - Jag hade då huggit mig fram ända till Ormen Långe och skulle springa upp på relingen, men fick en stöt och föll i vattnet. Förlåt mig, drottning, sedan såg och hörde jag ingenting mer.»

»Då har jag senare nytt», ropade en annan röst från dörren, och in stapplade ännu en skeppskarl. Hans kläder voro så sönderrivna, att han ryckte till sig en av småpigornas kappor och svepte den om sig för att inte visa sig i kungssalen i så eländiga trasor. »Jag såg Olov Tryggvesson höja skölden över huvudet och störta sig i vågskummet. Hela havet blev med ens som öde. Fröjda dig, fröjda dig, konungamaka! Det är du, en kvinna, som fällt den tappraste i Norden.»

Sigrid Storråda stod tyst kvar vid bänkkanten och blundade. I tankarna såg hon framför sig det vida, oändliga havet, som med ens hade blivit öde. Det föreföll henne, att havet svallade i samma ödslighet kring stränder och klippor och skär utefter alla de nordiska rikena, ty nu hade Norden en stor man mindre. För första gången i sitt liv greps hon av saknad, och alla kände samma tomhet som hon.

De segerglada konungarna och hövdingarna vände tillbaka och bänkade sig kring gästabudet. Där delade de Norges rike. Men ofta, mitt under det muntra samspråket, blev det stilla i kämparingen. »Var är Olov Tryggvesson?» frågade de sakta. »Lever han än? Månne han drog av sig brynjan under vattnet och simmade till något skepp? Svårt är det oss tänka, att en så stor man plötsligt är borta. Men visst måste han vara död.»

Sigrid Storråda blev småningom gammal och grå. En vinter kom en Jorsalafarare till kungsgården. Han var på hemfärd till Norge, och när elden sprang i stora flammor på färden, började han tala om det heliga landet. »Jag hälsades där i ett kloster», berättade han, »av en vitskäggig och kämpahög åldring, som frågade, om folket här uppe i Norden ännu mindes Olov Tryggvessons dagar. Var det månne Olov Tryggvesson?»

Därpå vågade ingen svara, ty de trodde, att han var död, men de ville ändå gärna tänka sig, att han ännu levde. Det liknade heller inte mycket hat eller hämnd, det som då glimtade till i den hopsjunkna gamla kvinnans ögon. Hon satt med handen över pannan och grubblade på, hur det ändå skulle ha varit att i sin ungdoms år ha fått följa en sådan hjälte, fast han var lika stolt och hård som hon själv.

IX. ARNLJOT GELLINE. DRÅPET.

Det var gille i en stor bondgård i de nordliga trakterna.

Ungdomen gav sig inte ro att länge bli sittande över stekar och kakor. Då den åttonde rätten bars in, reste sig ungdrängarna bullrande för att gå till lekvallen. När dörren nu skulle skjutas upp, låg något tungt i vägen utanför på tröskeln. De sträckte ut huvudet och sågo i halvmörkret, att Torland, en bondeson, som alla tyckte väl om, låg där livlöst utsträckt med ett knivsår i bröstet. Ingen visste, hur han hade fått det, och nyss förut satt han med de andra vid bordet.

Det var ett skrock, att ett banesår på nytt begynte blöda, om dråparen råkade att vidröra den stupade. För att bevisa sin oskuld skyndade sig därför alla fram, en efter en, och fattade Torland i handen. Just därför ,att han var avhållen över hela bygden, blev ivern stor. Till och med barn, gubbar och kvinnor trängdes om att få röra vid honom, fast väl ingen av dem kunde misstänkas för ett sådant odåd. Slutligen fanns det bara en enda, som dröjde utan att närma sig. Det var självaste dottern i gården.

Hon hette Ingefrid och var annars det soligaste och vänaste någon kunde möta. Men nu stod hon ensam kvar vid gillesbordet bland de tomma bänkarna och vände sig bort från ljuset. Torlands fränder hade emellertid flockats i dörren. Det var dystert och svartklätt folk med svart, hängande hår, låga, fårade pannor och ett tungsint sätt att alltid tala sakta. De hade kommit ned från sina hemman i den inre Hälsingebygden, och silvret på bältena visade, att de voro rika. »Hämnd, hämnd!» viskade de knappast hörbart och sträckte sina armar över den kringstående skaran med fingrarna krökta som korpklor. Men en av dem lyste med ljuset på Ingefrid och pekade mot den döde. »Ingefrid!» sade han.

Hon gick då fram och satte sig på tröskeln. Förläget och stilla lade hon Torlands händer mellan sina.

Knappt fäste hon nu sina gråtande ögon på det bleka ansiktet, innan en stor röd ros av blod slog ut på hans skjorta mitt över hjärtat.

Det var så tyst, att liarna hördes borta på tingsbacken, där de skuro gräset, ty det skulle bli ting nästa morgon. En av fränderna satte sig ned på tröskeln bredvid Ingefrid. »Du är den skyldiga, du med de blida ögonen», viskade han. »Du tiger och vill ingenting tillstå. Begär du då, att vi fränder skola vädja till ännu en gudsdom, innan vi lägga sak mot dig? Jag hör nog, att de kringstående yrka därpå, efter de i det längsta ha svårt att tro en kvinna om ett brott som ditt nu. Må de då få sin vilja fram. Ja, kan du i morgon inför hela tingsmenigheten bära ett vitglödgat järn nio steg utan att få den minsta blåsa i handen, då skola vi tro, att du är utan skuld. Som viking har jag i främmande länder sett oskyldiga utan att bränna sig springa över glödgade plogbillar.»

Han slog ibland på silverbältet som för att ge ökad myndighet åt sitt viskande tal. Och så snart han tystnade, bakbundo de andra fränderna hennes händer och ledde henne till skämman, som låg några steg därifrån. Där blev hon inlåst. Gårdsfolket stängdes in i storstugan. Sedan ställde fränderna sina steg mot tingsbacken, och de andra gillesgästerna följde dem, häpna och tysta.

Några stannade likväl för att hålla vakt, och de kröpo in under skämman, som stod ett stycke över marken på fyra stenstolpar.

Kläder och renhudar hängde under bjälkarna i skämman, och i väggen var ett runt vindöga. Där stod Ingefrid i nattskenet med pannan mot det alnstjocka stockverket. Det var midsommartid, och ängsullen lyste långt borta som nyfallen snö. Halvvissna gullvivor, utblommade maskrosor och friska smörblomster blandades med prästkragar och hundlokor. Blommorna hade andra namn då än nu, somliga kristna, andra hedniska, men fast många hade slutit sig för natten, kunde hon ändå känna igen de största mellan blad och luftiga strån.

Då framkom till vindögat, när vakterna hade somnat, en man, som var så stor, att hon aldrig hade sett hans like. Han bar skarlakanskläder och höll ett guldbelagt spjut i handen, och ansiktet hade ett strängt och tankfullt utseende.

»Jag är Arnljot Gelline», sade han, »fast mitt namn var ett annat i min barndom. Har du inga anförvanter, bondedotter, som kunna försvara dig?»

»Min moder är för skröplig och gammal», föllo hennes ord, »och Vikar, min broder, gick till Olov Tryggvesson och blev borta. Jag hade också en yngre broder. Han trivdes aldrig hemma, utan lever i skogarna, och jag tror, att han blivit stigman och rövare. Men när jag nu ser på dig riktigt noga, märker jag, att han i natt kommit tillbaka i rätta stunden.»

»Det är, som du säger», fortsatte Arnljot Gelline, »och en god tur var det, som förde mig hit, just när du så väl behöver broderligt skydd. Jag gick hit ned till bygderna för att träffa dig och den gamla. Genast mötte jag ett mummel om onda händelser. När tissla byamännen om annat!»

Hon rodnade starkt och svarade: »Ingen kan mer sörja över den gåtfulla olyckan här i natt än jag, ty nyss förut under gillet hade jag tillsagt Torland min tro för livet. Det var väl därför, när jag under kärleksfulla tankar tog hans kallnade händer, som hans blod en sista gång steg upp till det stackars genomstungna hjärtat, så att det slog ut en röd ros på skjortan.»

»Jag visste, att du var oskyldig», sade han efter att en stund ha grundat på hennes svar. »Men svårt lär du få att också övertyga Torlands fränder, om du inte kan bestå det prov, som de nu fordra av dig. Förstår du, vad det är att hålla ett glödgat järn? Jag tänker, att både skyldig och oskyldig brukar få skinnet lika bränt, om ingen undergörare förut strukit på någon hemlig salva. Fast natten lider, ser jag ännu ingen barmhärtig människa komma med någon smörjelsekruka. Men jag skall försöka att hjälpa dig. Jag har alltid trott på min egen kraft. Ingefrid, min syster, en sådan man är oövervinnelig, och han kan oskadd hålla i glödande järn.»

Utan att säga något mer vände han sig om och gick upp på tingsbacken.

Där hade en from predikare byggt upp ett litet altare av torv mitt i en rundel av höga stenar och läste och brände rökelse. Bredvid låg Torlands bleka lik på en bår, och ett stycke därifrån glödgades ett järnspett i ett flammande bål av ved och kol.

»Hör mig, byamän!» sade Arnljot Gelline, ty fast det ännu knappt var full dager, hade tingsmenigheten nyfiket samlats över hela kullen. »Jag är Ingefrids broder, och det är fränderätt att åtaga sig en kvinnas sak. I skogarna förde min stig ofta utefter den brantaste stupan, och där gick jag i lära. Räck mig järnet! Jag har aldrig fruktat någonting, och därför har jag lyckats i det mesta.»,

Två trälar gingo då till elden och drogo fram det glödgade spettet med tänger. Det steg en vit rök, när de släpade spetsen genom det daggvåta gräset, och hettan var så stark, att de måste svepa manteln om ansiktet ända upp till ögonen. De kastade spettet framför Arnljot Gelline, och järnet sken på honom som en lykta.

»Välan, välan», sade han och böjde sig. Med ett snabbt grepp lyfte han spettet.

När han hade tagit ut de första två stegen, spårades ännu ingen smärta i hans drag, utan de voro lugna och glada. Och när han hade gått ännu fem steg, började folket vifta åt honom och ropade: »Järnet sveder honom inte. Hög och oskadd går han framåt och fullgör, vad inga andra skulle våga. I hans hand blir det omöjliga möjligt.»

Men vid det näst sista steget kom han att lyssna på jublet, och en röst vaknade inom honom och viskade: »Arnljot, kan en människa utföra ett sådant under?» Som det tvivlet fick makt över honom, brast hans kraft som en allt för hårt spänd bågsträng, och han måste släppa spettet. Predikaren skyndade fram med en linda och ett insegel för att vira om handen och försegla bindeln till närmare granskning.. Men Arnljot Gelline sköt bindeln ifrån sig och höll upp handen. Då syntes det för alla, att den hade bläddror på insidan.

Solen hade nu gått upp över fjällen. Lagmannen ställde sig på tingsstenen, och lurarna skallade. »Du är i den skyldigas ställe», sade han strängt, »och jag dömer dig till mansbot för dråpet.»

»Ni gårdssittare», svarade Arnljot Gelline med ett bittert leende, »den boten få ni vänta på.»

Då blev det rörelse bland tingsmenigheten, och alla händer lyftes, medan väl tusen röster ropade: »Ulvsgäld, ulvsgäld, lys ulvsgäld över den lagtrotsaren!»

Lagmannen vände sig till Arnljot Gelline med orden: »Hus och hem skall du övergiva. Du skall rymma häradet och gå fredlös på skogen som ett vilt djur. När du dör, skall du läggas under ett stenrös vid stigen. Vem som helst må strafflöst dräpa dig, men ingen gömma dig i sin stuga. Bort härifrån som en ulv!»

Hela menigheten begynte då skria på samma visslande sätt som vid vargdrev och sjöng:

»Ulv, ulv, som ulv skall du gå,

som ulv till sist din bane få.»

Arnljot Gelline riste spjutet i sin svidande hand och svarade: »Den domen är jag nöjd med. Och er, ni alla, som sova i säng och spisa under tak och döma efter era vidskepelser och ha så mycket svårare än vi skogsmän att läsa sanningen i ett människoöga - er förklarar jag fejd till min sista stund.» Därmed bröt han tingsfriden och drev undan byamännen åt alla sidor, innan han gick tillbaka ned till gården.

Han ryckte upp dörrarna till stugan och skämman, och modern och Ingefrid dukade fram den sista måltid, som han hade rätt till i fädernehemmet. Men han åt litet. »Friheten och ödemarken, det är mitt rätta hem», sade han och bröt snart upp.

Nu vandrade han allt längre upp mot de jämtländska dalarna, och en afton kom han in i en djup mo. Det dånade och brakade i furorna, och det gjorde honom glad i hjärtat. Stigen ledde fram till en bergvägg, och mossan hängde från de upplastade klippstyckena. Nedanför sutto några skogsgångare kring en eld, och de hade sina kvinnor med sig. Men det syntes, att det inte var vanliga kvinnor, utan skogsrån. De voro mycket rädda att visa sin rygg, som var ihålig som en murken trädstam. Stort besvär hade de också med att stoppa sin rävsvans under kjorteln, så att den inte skulle märkas. För att lättare förvilla männen snurrade de med sina bruna ögon och lutade på sina gulbleka och smala ansikten, som hade lingonröda fläckar på kinderna. Under tiden pratade de och snattrade, så att det lät som i en fågelbur. Arnljot Gelline brydde sig inte om dem, utan satte sig ned och tog fram en silvertallrik. På den spisade han. När han hade slutat och höll på att torka tallriken, sade han: »Vad nytt, stigmän?»

»Bara det», svarade de, »att från Snasahögen har det de sista dagarna hörts ett så förtvivlat gråtande, att vi helst tagit en lång omväg.»

»Jag skall gå dit upp i morgon och forska», svarade han. Och så sträckte han ut sig på mossan lika stolt och förnämligt som den rikaste byaman på sin fjäderkudde.

ÖDEMARKENS LÄNGTAN.

Nästa morgon gick Arnljot Gelline upp på Snasahögen. Luften val klar och stilla, och runt om låg den svartblå fjällkedjan med sina vita snöstrimmor. Dvärgbjörken doftade starkt, och några fjällsippor lyste ännu i klockljungen, men till sist blev det bara kala hällar att vandra över. Vart han än såg, spirade ingen rök från någon människoboning. Slutligen kom han till ett urgammalt offerställe, där en väldig sejt-sten, frätt av oräknade vintrar, stod omgrenad av mossiga renhorn som i ett snår av torra buskar. När han stannade vid sejten, hörde han en suckande och förtvivlad gråt som djupt ur ödemarkens bröst.

Han fick då syn på en liten ensam lappman, som satt bredvid på sluttningen med ansiktet i händerna. »Varför gråter du?» frågade han och ställde ifrån sig sitt spjut.

»Skulle jag inte gråta!» svarade lappen och såg upp. »Är jag inte av det folket, som aldrig vann och aldrig förlorade något med svärdsslag. Jag känner dig, Arnljot Gelline. Du har din kraft att lita till, men vad ha vi? Skulle jag inte gråta!»

När han hade snyftat en stund, lyfte han igen huvudet. »Torland därnere i byn», sade han, »sköt med pilar på mina renar, när de gingo i hans åker. Torland tog ifrån mig min rikedom. Och så fick jag höra, att han skulle äkta Ingefrid, den rika bondedottern. Då smög sig lappen genom skymningen till gillet. Ingen såg honom. Som en skugga gled han utefter marken och snuddade med sin stenkniv över Torlands bröst. På annat sätt kunde han inte strida. Skulle jag inte gråta!»

Medan han talade, hoppade hans fingrar på trolltrumman, som låg i hans knä. »Ljuvligt är det att se jorden dansa», sjöng han och trummade allt fortare och vildare som i yrsel. »En gång voro vi starka också vi, som lärt oss ödemarkens hemligheter. Ack, du lilla fågel därborta över dungen, kom, kom! Tag med dig min själ bara för en timme. Hör du, hur lappmannen lockar och tjusar? Kom fågel, kom kvittrare, kom vingar!»

En liten fågel flög då fram och satte sig på hans finger, och han blåste in sin själ i honom och föll sedan i en stunds sömn. Men fågeln steg i skyn med en glad drill och svävade långt, långt bort över vidderna.

Arnljot Gelline hade lagt märke till, att en kvinna hela morgonen följt bakom honom på fjällstigen. Han trodde, att det var ett skogsrå, och ville därför inte se sig om. Kvinnan lade ifrån sig sin säck och sin stav alldeles bredvid honom, och då först igenkände han, att det var Ingefrid.

»Arnljot Gellines syster behöver ingenting frukta bland skogsgångarna», sade hon. »De ha visat mig vägen, och jag har sökt upp dig för att sköta om din kost. Inte heller jag höll längre ut därnere bland gårdssittarna. Det är väl för att vi båda äro av samma blod. Jag kan höra, att lappskrulten där är Torlands dråpare, men låt oss vara goda mot honom, så blir han också god och kan hjälpa oss med sådant, som han förstår.»

Hennes röst väckte lappen, och han satte sig upp och gned ögonlocken. Han ryckte till, när han fick se Ingefrid, men så började han tänka på sin dröm.

»Lappmannen har vackra drömmar», sade han, och det var både glädje och sorg i de glänsande ögonen. Det var som regn i solsken. »När jag sover, kan jag se, vad som händer på flera dagsresors avstånd. Nyss flög jag över de norska fjällen och kom till den ståtligaste kungsgård. Kungen stod där i svalgången, ljusskäggig och varm, och pustade. Han var så gruvligt tjock, att hade jag inte haft fågelnäbb, ja, då tror jag, att jag skrattat. Det var kung Olov Haraldsson. Röd skjorta hade han som du, Arnljot Gelline, och rustning som du, fast kors på skölden. och till byamännen talade han trotsigt och befallande som du. När jag hört honom en stund, blev jag helt allvarlig och började darra både av beundring och skrämsel. Arnljot Gelline, mot honom är du ändå som ett litet gruskorn mot den stora stensejten här på Snasahögen.»

Lappen fortsatte att berätta om Olov Haraldsson, och under tiden hjälpte han dem att leta upp den närmaste fäboden. Där bar han in frisk mossa, och småningom blev han en trogen tjänare och vän.

De båda syskonen stodo en afton i dörren. »Det är ett skår därborta mellan fjällen», sade Ingefrid, »och där ser jag, hur kvällssolen glider bort utefter jorden. Lappen blåser in sin själ i en fågel, men jag står och längtar, att jag sutte på solen. Och du, på vad tänker du?»

»Mest på Olov Haraldsson», svarade han. »Gårdssittarna tänka på kornsäcken, men i ödemarken blir allt så jättelikt, att där går vår längtan från snöig topp till topp bort mot jättarna. Och nu få vi utröna, vad den här kvällen skall bringa för nytt», tillade han och pekade oroligt och aningsfullt nedåt stigen.

Där kommo två män, som i sanning sågo ynkliga ut, fast deras kläder förut tydligen varit mycket dyrbara. Tårna stucko fram ur skorna, fodret hängde ut ur hålen på pälsarna, och på den enas huvud var håret bortryckt vid örat. Det var sändemän från Olov Haraldsson. De hade kommit för att taga skatt, men jämtarna ville hellre skatta till sveakonungen och hade tilltygat dem illa. Nu bådo de Arnljot Gelline, att han skulle visa dem vägen hem över fjällen.

Han spände då på sig sina långa skidor, ty det hade fallit djup snö. Sedan ställde han sändemännen bakom sig på skidorna och lät den närmaste hålla i hans bälte och den andra i honom. Ingefrid ropade efter dem: »Arnljot! Arnljot!» Men han hörde henne inte, utan sprängde bort i vinande fart.

Molnmassorna rullade över skaren, grå som bly, och det blev mörkt och svårt att se. Med ens vitnade det inne i de tätaste skyarna, och, de brusto sönder i otaliga flingor. Då stötte han med spjutskaftet mot något hårt. Det var ett öde härbärge, och alla tre gingo in och stampade av sig snön. Stormen ven med otäckt skri mellan stockarna, men de slogo eld och lagade mat. Arnljot Gelline tog fram sin silvertallrik efter vanan, men efteråt gned han den ännu blankare, än han brukade. »Här skola vi nu skiljas», sade han, »och ni följa farvägarna nedåt Norge. Säg kung Olov, att det finns ingen man, som jag är mer nyfiken att få se. En skogsgångares ord torde för honom inte ha mycket värde, men giv honom så länge silvertallriken och säg, att det är min hälsning!»

SLAGET VID STIKLASTAD.

Arnljot Gelline stannade ensam på högfjället. En sommardag långt efteråt, när han höll på att plundra en fora, fylldes dalen av folk. Det förvånade honom, att främst gick en flock av svenska stigmän, men längre bort syntes röda norska sköldar En stigman klättrade upp till honom och slog honom på axeln med orden: »Många resandes säckar har du öppnat, men vill du inte också en gång kämpa i en ärlig slaktning under Olov Haraldssons märke? Han är nu med oss här. I Svitjod har han samlat folk för att slå de norska storbönderna, som fördrivit honom.»

Arnljot Gelline grep genast utan tvekan sitt spjut och följde med bland stigmännen.

Då hären hade kommit ned på andra sidan fjällen, i närheten av Stiklastad, lägrade den sig om natten i gräset och sov under sköldarna. Olov Haraldsson vaknade mot dagningen och bad sin skald, Tormod Kolbruns-skald, att sjunga något. Tormod satte sig då upp och sjöng några flockar ur det gamla kvädet Bjarkamal:

»Dag är upprunnen,

hanen gal.

Ej väcker jag er till vin

eller väna vivets viskning,

men till hårda vapenlekar.»

Hela hären vaknade då vid sången, och konungen gav Tormod till tack för kvädet en guldring, som vägde en halv mark.

Därefter skyndade han att fylka sina skaror och ställde skalderna närmast märket, så att de skulle kunna se och besjunga striden. Framför dem samlade han stigmännen, men ännu fattades det någon, som var stark nog att stå allra främst. Julisolen sken brännande, och för att kunna se sig omkring efter en sådan kämpe skuggade konungen över hjälmen med sin vita sköld, som var belagd med ett helgat guldkors. Då fick han syn på en man, som var så stor, att de andra bara räckte honom till axlarna. Mannen gick fram till honom och sade hälsande: »Jag är Arnljot Gelline. Hittills har jag litat till egen kraft, men nu vill jag tro på dig, konung.»

Som Arnljot Gelline hade uttalat de orden, kände han, att spjutet med ens började skälva i den förut så säkra handen. »Bara en gång förr har jag angripits av en sådan svaghet», mumlade han för sig själv, »och det var, när jag bar glödjärnet och vid sista steget råkade att tveka.»

Olov Haraldsson lät då döpa honom och ställde honom i spetsen framför fylkingen. Bakom honom ropade hären: »Fram, fram, kristmän, korsmän, kungsmän!»

När striden begynte, drog sig en rodnad över solen, så att det blev halvskumt som under natten. Över bondehärens svarta strimma skallade härropet: »Fram, fram, bondemän!»

De främsta höggo med svärd, de närmsta stucko med spjut, och de bortersta sköto i töcknet med sina bågar. Strax vid det första pilregnet segnade Arnljot Gelline döende i gräset. En liten fjällfågel kretsade länge över hans hjälm, men så måste fågeln lyfta i höjden och fly, ty pilarna smattrade som stormhagel.

Striden blev hård bland det förtunnade manskapet. Konungen, som hade fått ett yxhugg i vänstra låret, lutade sig mot en sten, och där blev han nedstucken med ett spjut. När Tormod såg honom falla, gick han blödande till en skämma, där en läkekvinna höll på att förbinda de sårade. »Fasligt blek är du», sade hon, »men här har jag kokt samman örter och stött lök, och sväljer du litet, kan jag sedan på löklukten känna, om du har fått dödssår på tarmarna.» Tormod kastade då av sig kläderna och svarade: »Inte har jag grötsjukan. Skär hellre upp såret här i bröstet och räck mig en tång, så att jag själv får rycka ut den avbrutna piludden. Guldringen min får du i lön, och det är en god dyrbarhet, ty nyss fick jag den av Olov Haraldsson.» Kvinnan hämtade då tången. När han ryckte ut udden, följde vita och röda tågor med från hjärtat. Han såg på dem och sade, innan han sjönk ihop och dog: »Väl har konungen fött oss, efter jag är så fet om hjärtrötterna.»

Konungens lik blev sedan bortfört i hemlighet och slutligen nedmyllat i en sandbacke. Först tolv månader och fem nätter därefter togs det upp. Det hade då hållit sig så väl i den torra sanden, att kinderna ännu hade färg, och hår och naglar hade vuxit. Håret klipptes av och lades i ett kärl med vigd rökelse, men när rökelsen var förkolnad, låg ändå håret kvar obränt. Folket sade då, att han var en sannhelig man, och hans lekamen blev svept i dyrbara tyger och bisatt på högaltaret i Nidaros. Med sitt skägg och sin röda skjorta var han inte olik de kullstörtade belätena av den forna Tor, och han blev sedan dyrkad som Norges skyddshelgon.

Men borta bland fjällen levde Ingefrid i sin koja, och lappen bar troget bränsle och vatten till hennes härd. Ett helt år märkte hon, att han gick modstulen och tystare än förr. Till sist, när hon frågade, varför han var oglad, berättade han om slaget vid Stiklastad. »Min själ flög i fågelhamn omkring där under pilregnet», viskade han sorgset leende. »Det var första gången jag sett Arnljot Gelline blekna och darra. Han trodde inte längre på styrkan i sina egna armar, utan på Olov Haraldsson. Då förstod jag, att hans stund var kommen. När bönderna för andra gången spände bågarna, hade han redan stupat.»

Ingefrid satt i dörren med händerna knäppta om knät och blicken långt borta bland de ändlösa fjällkammarna, där aldrig något vallhorn hördes. »Ni män, som bo därnere i byarna eller skogarna», sade hon, »gårdsmän och ödemarksmän! - Så länge ni lita till egen kraft, går det er bäst.»

X. GREK-KONUNGENS GÅRDVAR

Det var en gård med stor odal och en hassellund, där de präktigaste nötter kunde plockas.

När de äldsta av gårdsfolket inte längre orkade att vara med i arbetet ute på åkern, gingo de ändå omkring därhemma, tysta och kloka, och sysslade träget med olika småting. De sovo inte tungt som de unga, utan lyssnade vaksamt vid minsta buller. Stampade hästarna oroligt i stallet, eller började åskan att mullra, genast stego de gamla upp för att se efter, att ingen fara var på färde. Först när de voro döda och borta, märktes det rätt, till hur stor nytta de varit. Så hade det fortgått från far till son, från släktled till släktled. Och när julmånaden bröt in med sin skymning, samlades gårdsfolket i stugan och offrade till deras minne.

Det var svårt att tro, att inte den äldsta ättefadern vakande ännu gick omkring i sin gård, när de andra sovo. Många tyckte sig nog också ha sett en skymt av honom på logen eller i den mörka fodergången innanför krubban, och alla kallade de honom tomten. Under de ljusa sommarnätterna hörde de ibland, hur tomten bultade och hamrade, när något var att bygga eller laga. En stund efter midnatt var han redan uppe och stod, rentvättad och ordningsam, och tröskade ett ax i sänder. Fast det gick långsamt, blev det ändå på det sättet genom hans flit alltid drygt i lada, och kornbinge, och han drog välstånd till gården.

Nu hade två bröder, Amunde och Faste, ärvt gården. De ville dela lika och satte sig båda broderligt i högsätet. Amunde var allvarlig till hågen, men Faste, som bara var femton år gammal, tyckte mer om lek och ofog. Han var mycket sömnigare om morgnarna än om kvällarna. Men då kom tomten och gav honom en duktig smäll under fötterna, så att han kvickt måste ur sängen. Och så blev det att gnugga ögonen och gå ut och ge hästarna ottefoder.

När den första stora helgakvällen var inne, sade Amunde: »Glöm inte, broder, att sätta ett fat med gröt under loftstrappan åt den goda tomten! Jag vet, att han ogärna vill bli sedd, eller att vi skola tala om honom. Men skulle du ändå råka att få syn på honom, så akta dig åtminstone att dra på munnen. Du vet nog, att de gamla, just därför att de tyst vanka omkring och göra så stor nytta, lätt bli en smula snarstuckna, om ungdomen försöker skämta med dem. och tomten är i sanning hjärtat och själen i allt här hemma. Honom ha vi att tacka för det bästa.»

Faste tog grötfatet och hoppade och blåste, när han sprang i väg, ty kanten var het att hålla om. Själv hade han ett runt ansikte med ljust, nästan vitt hår och litet för stora läppar, men ögonen voro glada och vänliga. »Det skulle allt lysta mig att se den där tomten», tänkte han, när han hade satt ned grötfatet och stod och skakade fingrarna i luften. Utan att länge betänka sig kröp han upp och lade sig i försåt ovanpå loftstrappan. Efter det var kväll, kände han sig alls inte sömnhågad.

När det skymde på, hörde han, hur träskeden skrapade mot fatet. Han halade sig ned på marken vid sidan om de branta stegplankorna och tittade in under trappan. Men då måste han skratta. Där satt tomten och höll benen isär med fatet mellan dem och sitt långa skägg instucket i armhålan, för att det inte skulle släpa i maten och hindra honom att äta. Grå såg han ut i sin vadmal, och röd toppluva hade han som alla gamla där i gården. Frostbiten var han på näsan och föreföll mäkta ålderstigen, och ändå var han inte större än ett fem års barn.

»Hahaha!» skrattade Faste. »Nu har jag dig, du lilla skälmgubbe. Tror du jag har lust att gå här och påta som de andra. Nej, knoga du och slit, far, det gör du rätt i. Mig skulle det bättre hövas att sitta i Miklagård bland väringarna och vakta grek-konungen med guldsvärd.»

Tomten släppte skeden och sprang upp. Han vaggade från ena foten till den andra och ilade så med ett slugt språng förbi honom ut i det fria. Han var så ond, att han till och med talade, fast det kanske inte hände en gång på hundra år. »Ja», sade han och vände honom ryggen. »Gå du till grek-konungen! Han kan behöva en ny gårdvar.»

Men från den natten var det slut med trevnaden, ty tomten gick sin väg och gömde sig under en övergiven lada borta i skogsbacken. Både trälar och djur begynte att magra och tyna. Ingenting räckte längre, varken på skullen eller i skämman, utan alltid var det tomt. På botten i kornbingen låg det bara grus och damm eller några torra flugor. Och när det tröskades, blev det bara halm och agnar.

Då satte sig Amunde mitt i högsätet, så att där inte längre fanns någon plats för den yngre brodern. »Det har blivit för trångt i gården för två», sade han mörkt. »Du har skrämt bort den goda tomten från våra fäders hus. Gå härifrån! Jag vill inte se dig mer, fast vi äro bröder av samma blod. Timra dig ett skepp och sök upp Ingvar den vittfarne, var han nu kan finnas på jorden! Han är från vår Mälarbygd och behöver nog män, ty vart år stupar hälften av hans flock, om det talas sanning. Och minns, vad jag nu säger dig: det fordras smeksamma händer för att få kornet att växa.»

Faste byggde sig då ett skepp och sömmade sig ett vadmalssegel. Sedan valde han ut ett tjugutal av de modigaste. De hängde upp sina sköldar utefter relingen och stucko ut årorna - och snart försvann hemmets höga takås bakom björkarna.

När havet glittrade fram mellan Roslagsskären, öppnade Faste armarna mot den soliga havsbrisen och ropade: »Härifrån styrde hövdingen Rurik med sina rospiggar och andra svearoddare och grundade sitt stora Roslagsvälde i öster. Skulle vi vara sämre? Nu är jorden vår.»

Det blev storm och sjögång, och dricksvattnet började tryta i hudfatet, men framåt flög snäckan över det östra saltet mot det land, som nu kallas Ryssland efter Roslagskämparna. När stranden var nådd, blev det att staka båten uppför en ström, och omsider framhägrade en stad med korsspiror och tornkupor i alla regnbågens färger. I borgen satt Ruriks ättling i sena led, väl insvept i mjuka pälsar, och stiftade lag med sina stormän. Men drottningen, som röd av glädje sprang upp från högbänken, hälsade främlingarna på klart sveamål, ty hon var Olov Skötkonungs dotter. Och hon skänkte dem bättre rustningar. Söderut, ständigt söderut gick sedan färden utför breda floder.

Ibland måste de gå upp på det torra och släpa skeppet över land. Men om aftnarna gästade de borgar, där hövdingen ännu kunde visa dem det svärd, som hade följt hans fäder från Svitjod.

Efter några månvarv blev dock allt olika. Träden grönskade ännu vid jultid, och tunga druvklasar lades på tallriken. Var de kommo, fortsatte de emellertid att fråga efter Ingvar den vittfarne.

Äntligen mötte de en dags i en djup skog en svensk skara. Faste skyndade fram. »Var är Ingvar, er hövding?» frågade han. Vandrarna ljusnade upp, när de kände igen hans språk, men svarade ängsligt: »Tyst, tyst, att ingen måtte höra en sådan fråga! Efter du är från Mälardalen som vi, så följ oss ett par steg, skall du se.» De förde honom till den eftersta packhästen, drogo undan ett täcke och visade på en likkista. »Ingvar den vittfarne är död», viskade de. »Han befallde oss i det sista, att vi skulle föra hem hans kropp, men vi veta, att det aldrig skall lyckas oss. De vilja taga den ifrån oss och begrava honom under marmor som ett helgon härnere i en av de främmande städerna.»

En skuggning av oro flög över Fastes solbrända ansikte. Men han drog vidare och svarade endast: »Det blir ingen god sömn.»

Till sina män sade han: »Ingvar fingo vi inte tjäna. Kom, $å sätta vi oss som väringar i Miklagård och vakta grek-konungen med guldsvärd! Det har jag alltid längtat till, och mig går det, som jag vill.»

Väringarna i Miklagård redo omkring konungen som hövdingar och vakter. Faste fick sig en vit häst med rödmålade hovar. Han var ståtligast i hela skaran, när han satt där i sadeln, bredbröstad, ljusögd, rättfram och i alla väder lika storordig och överdådig. Konungens systrar kastade handkyssar efter honom från gallerfönstret och skickade honom luktvattensflaskor och små pungar med guldmynt. Han gjorde sig sporrar av guld och bälte av guldringar. Och när han ville, att svärdet efter hovskick skulle hänga en smula lutat, satte han en tung kula av puraste guld som knapp på fästet. Slutligen, då konungen en morgon hittades död i sin stol, drog Faste av honom den ena purpurstöveln och fyllde den åt sig i skattkammarn med armband och bröstsmycken. De andra väringarna voro också med och togo så mycket de kunde bära på händerna. Så var bruket bland väringarna, när en konung dog i Miklagård. Det var väringarätt.

Men ändå, fast han gnistrade av ädelstenar, flög allt oftare samma oroliga skuggning över ansiktet som vid Ingvars kista. Han slet bort klängrosorna utanför fönstret som trött på att behöva se dem. Förtidig ålderdom gjorde honom skrynklig, och den nya konungens läkare kunde varken bota honom med sina trollstavar eller sina droppar. En gång, när han fångade några stänk från springbrunnen för att badda på pannan, fick han se sig själv i vattnet och sade »Vad går åt dig, Faste? Har du blivit rädd för döden? Ja, hemsk är den här nere med all sin vita marmor. Kanske blir du bättre, om du ännu en gång hissar ditt segel.» Men det seglet var inte längre av torftig vadmal, utan helt och hållet av siden. Inte heller hans män voro sig lika. De hade blivit makliga, och det gjorde ont i armarna att vända åran. Ändå gick färden återigen söderut mot allt fjärmare öar och uddar. När sommarhettan till sist blev för brännande, voro de nöjda att få länsa in i en havsvik mellan blå höjder. Och där ankrade de i en hamn, som hette Pireus. Längre uppåt fälten lyste som snötinnar gavlarna och marmorpelarna på Atens tempelberg. Väringarna gingo i land med korgar som goda matmödrar och togo, vad de behövde. Då kommo de till fyra marmorlejon. De hade inte sett några levande lejon, utan ställde sig gycklande omkring det största. Det var mycket högre än den längsta man och satt och smågapade liksom flåsande i värmen. »Vov, vov, en sådan gårdvar de satt här för att skrämma oss!» ropade de och pekade. »Skall du inte vispa litet med svansen, din tok? Ser du inte, att vi stå här med färskt bröd i händerna? Det ha vi tagit från dina herrar.» »Vänta», sade Faste till väringarna, som skrattade, så att tårarna tillrade. »Jag skall sätta halsband på hunden, så syns det för alla tider, att han i dag har fått nya husbönder.» Och så äntrade han upp till lejonet med en hammare och en mejsel och begynte att hugga in den prydligaste runslinga. De stora runkonstnärerna Öper och Balle skulle inte raskare ha gripit sig an med en minnessten där hemma under de uppländska björkarna. Men då märkte han, att han under årens gång hade glömt flera av runtecknen, och när det besvärliga arbetet var fullgjort, kastade han verktygen. »Jag kan inte längre förställa mig», sade han trött. »Min krämpa heter hemsjuka. Och ser jag rätt, är det lika illa med många av er. Tillräckligt länge ha vi varit gårdvarar åt grek-konungen. Nu får den här vita pudeln sitta här i vårt ställe och vakta hans land. Skäll högt, väringahund, om fienden kommer! Det är dina nya husbönder, som säga dig det. Hejsan, skeppsmän, stäven mot norr!» »Ja, mot norr!» svarade väringarna och vände skeppet. Och så som de rodde den natten, hade deras åror sällan flugit över skummet. Det var tjugu vintrar, som hade gått, när Faste åter igen steg in till sin broder Amunde. Men nu var han rik och löste ut egen jord. Omkring den gräsvall, där de nya husen skulle resas, lät han uppföra en skidgård av käppar och hopflätade vidjor, men själv ville han snida de heliga högsätesstolparna. Han utskar sagodjur och Tors och Frejs bilder och allt skönt, som han kunde tänka. Ofta glömde han sig kvar långt in i ljusa natten och satt med stolphuvudet i knät och täljde, så att spånorna stänkte. »Ingenting är ändå så härligt som att bygga egen gård», sade han. Då fick han en gång se tomten, som stod i backen uppe vid skogsladan. Han visste, att det inte skadade, om man talade litet smickrande till en tomte, och länge hade han uppriktigt ångrat, att han förnärmat ett så välmenande väsen. »Hör, far», började han och såg ned på sitt arbete. »Du dömde mig till ett hårt straff, du, och jag har lytt. Jag har givit grek-kungen en ny gårdvar av vitaste sten, och han sitter och vaktar där söderut på udden vid världens ände. Var nu inte längre vred på mig!» tomten svarade ingenting, utan stod och vände och snodde på ett grässtrå. Men redan nästa natt hördes hans lilla hammare borta vid timmerhögen, och med tiden blev Fastes gård den trivsammaste man kunde se. Mitt på tunet satte Faste en ung ask till vårdträd, men när grenarna började skugga, var han själv redan mycket gammal. Han samlade då sina barn omkring sig och berättade dem, vad Amunde hade lärt honom. »Kom ihåg», sade han, »att det fordras en god tomte och smeksamma händer för att få kornet att växa.»

Runolejonet satt sedan i många hundra år och vaktade hamnen vid Pireus. Slutligen togo krigare lejonet med sig på sitt skepp och förde det till den sagolika östaden Venedig, där det inte finns vagnar, utan bara båtar, och inte hästar, utan bara solbruna roddare, som sjunga och knäppa på strängar. Det stolta Venedig har där i ett palats uppsatt anor och vapen och skeppsmodeller från gångna dagars välde på havet. Vid ingången sitter ännu runolejonet med sina fornsvenska slingor huggna i marmorn. Men de äro nu så nötta, att ingen längre kan tyda dem, utan var och en får inlägga i runorna den saga, som han själv tycker. Så går det oss ofta, när vi skola berätta om det gamla.

XI. SVERKER DEN GAMLE.

Hedniska danser och sånger skallade ännu i de gamla offerlundarna. Hos götarna, som bodde sunnanskogs, hördes lek och flöjtspel från gårdarna, men allt som stigen ledde djupare in i svearnas land, blev det allvarligare och mer stilla. Fåordig och sträng satt husfadern på bänken och snodde sin bågsträng, och i Uppsala gudahov lyste ännu fackelskenet från svearnas blotfester.

De döpta konungarna bodde hellre i Västergötland och hade där många kyrkor. En konung hette Inge. Han red väl till tinget i Uppsala, men nekade att gå in och bestänka templet med offerblod, och därför blev han bortjagad med stenkastning. Hans svåger Blot-Sven steg då upp på högen och lovade att blota. Därav fick han också sitt namn. Honom togo svearna till konung, och han färgade gudarna med hästblod. Tidigt en morgon, innan hanen gol, blev han likväl överraskad i sin gård av Inge och innebränd. Gudahovet började sedan småningom att förfalla, och i stället uppfördes den kyrka, som ännu reser sitt grå torn bortom ättehögarna.

Sverker den gamle var nu konung, och det har blivit sagt, fast det kanske mest är en saga, att han var av Blot-Svens ätt. Han hade i Östergötland en borg på en klippudde vid Vättern. Helst satt han bredvid vindögat och såg mot det skogsmörka Omberg.

Nedanför bergssluttningen speglade Alvastra nybyggda kloster sin kyrkgavel i munkarnas fiskdamm. Det var en fridlyst vrå, där unga fruktträd och bokar spirade, och vandrarna fingo nytt mod i onda tider, när de hörde klämtslagen från klockan. Då först tordes de stöta fast svärdet i skidan och hoppas på ett tryggare nattkvarter än annars. Tacksamma knäföllo de på den häll, där Sverkers första drottning, Ulvhild, hade jordats. Munkarna satte tända ljus på graven och berättade, hur hon hade låtit bygga klostret på sitt eget morgongåve-gods och alltid varit dem en huld moder.

Fårad, mörkhyad satt Sverker den gamle på sin fönsterbänk. Fordom en intagande man, med ögon som glittrat av lättsinne, hade han varit den ivrigaste att dansa vid götarnas flöjtspel. Det grå håret, som fläckvis ännu var svart, blåste nu hit och dit i draget. Rocken hängde löst och fladdrigt om de tunna axlarna. Nog var den av silke, men sliten och vanvårdad som på en man, för vilken prakt och ståt längesedan blivit tom fåfänglighet. I stället älskade han sina barn. På dem slösade han allt, både kärlek och smycken. Döttrarna sutto omkring honom, sminkade och med guldband på håret, och sjöngo och sömmade.

En dag kom det smålänningar för att sälja älghudar och villebråd. De hade med sig hustrur och barn, och det gick muntert till nere på gården. Johan, hans ena son, sprang ned till dem, och när han efter en stunds stoj och ras trött och het vacklade in i salen igen, var hans dyrbara dräkt alldeles sönderriven. »Jag har lekt därnere med en liten Smålandsfänta, som heter Blända», flämtade han och ställde sig övermodigt och trotsigt framför fadern. »Ser du inte, far, att jag har trasat sönder mina nya kläder? Skall du inte slå mig nu?»

»Ja, varför slår du aldrig till, far?» ropade döttrarna och stucko fast nålen vad i sömnaden.

Sverker räckte dem sina händer och slöt ögonen. »Själv är jag straffad nog», sade han med låg röst. »Varför skulle jag straffa andra? Ljuset dansar i ädelstenen på ert finger, och stenen kan jag slå sönder, men ljuset fångar jag aldrig. Når jag inte till er själ med goda och kloka ord, mina barn, vad hjälper då tuktoriset? Son, allt det kroppsliga är blott en förklädnad liksom din trasiga mantel och skall snart förgås. Vad lönar det då att slå till? Låt mig sitta med mina tankar.»

En tiggerska, som följt smålänningarna, steg då fram och sade: »Varför alltid vid vindögat, kung Sverker? Varför dagen lång med blicken så orörligt mot klostret?»

»Därför att där väntar mig min grav.»

»Se hellre en stund på mig!»

»Jag är för gammal att vända mig om för ett par fagra kinder.»

Tiggerskan tog då av sig doket, och där stod varken längre en tiggerska eller ens en kvinna, utan en dansk fursteson. »Olov heter jag», sade han och gick fram till Sverker. »Mina fränder allt från den fromma Knut Lavard ha lömskt blivit dräpta. Därför har jag flytt till dig med en tiggerskas dok över ansiktet. Drag svärdet och hjälp mig, kung Sverker, så skall jag sedan hjälpa dig. Vet» - han sträckte sig till hans öra och sänkte rösten - »att du har fiender i mitt land, som trakta efter din kungastol. De skicka hemliga brev till dina hovmän. Sov aldrig med båda ögonen, kung Sverker!»

Sverker böjde sig till fönsterkarmen och såg återigen mot Alvastra. »Dagligen komma här flyktingar», svarade han. »Somliga fria till mina rika döttrar, alla till mitt svärd. Bleve ni också hulpna - ofärd, ofärd är ändå slutet på allt. Min nittiåriga far var en hedning, när jag fromt glad äntligen förmådde honom att följa mig in i Kaga kyrka. Men knappt fick han den vita dopskjortan över skuldrorna, så nedföll han död. Och min Ulvhild! Var äro nu de lyckliga timmarna, när vi sutto med varann här i fönstersmygen? Jag hade fullrustade, blanka ryttare, och nu ropa de till mig ur sina övergräsade slagfält: Sverker, tänk på oss, så kan du inte sova! Mina trälar släpade timmer och satte vingar på kvarnarna och hjul på vagnarna, men det växer mask i trälverk, och snart är det murket. Allt kunde lika gärna vara ogjort. Stig ned i härbärget, fursteson, så får du stort sällskap! Du skulle ändå ha mindre att säga mig än mina egna tankar, när jag sitter ensam och tiger. De äro spåmän, mina tankar. Vet du, vad de spå för mig och mina efterkommande? Jämmer, jämmer.»

Främlingen gick då ned i härbärget, men Johan lade sig bredvid honom på bänken och drev gyckel med flyktingarna. Redan efter några dagar höllo varken de eller smålänningarna längre ut med att stanna, och Johan red efter dem ett långt stycke på vägen och sjöng spottvisor. Blända lyfte skrämd sitt ljushåriga huvud ur kappvecken hos modern på hästen. Men Sverkers rödsminkade döttrar skrattade överljutt i svalgången, och ingen sörjde, att den gamle fått ännu några vänner mindre.

Han blev allt ensammare och ensammare. Under tiden växte Johan upp bland bullrande dryckeslag. Där fick han höra, att det levde två systrar, som voro vida skönare än alla andra. Den ena var gift med en halländsk hövding, som hette Karl. När hövdingen en gång var borta, inträngde Johan i hans borg och bortrövade båda systrarna. Då blev det gny över hela landet, och när han kom till tinget, blev han ihjälslagen.

»Den sonen hade ett stort rum i mitt hjärta», suckade Sverker, där han satt och tvinade vid vindögat. Nu var han alldeles vithårig och manteln så urfärgad som ett gammalt segel. Svearna, som inte glömt sin gamla rätt att tillsätta konungar, ville inte längre lyda honom. De hade i stället valt Erik, som sedan efter sin död blev kallad den helige. Var budbärare, som sprängde fram till borgporten på sin svettridna häst och skyndade uppför trappan, hade dåliga nyheter. Munkar från Nydala och Varnhem och andra kloster, som Sverker hade grundat, strövade genom salen i sina kåpor, och framför spiseln stod en romersk kardinal och värmde sig med den väldiga röda hatten hängande på ryggen. Året förut hade han kommit till Sverige för att skattlägga landet med den årliga Peterspenningen åt påven. Alla voro tysta och ängsliga, och Sverker sade: »Fin hörsel har jag fått i min enslighet, kardinal. Under flera dagar har jag tyckt mig höra trampet av tusentals järnskodda fötter trettio mil härifrån. Men jag gitter inte lyfta ned mitt svärd från muren. Den skam, som min son har hopat över min ätt, kan ändå ingen seger avtvå.»

Det var, som Sverker sade. För att hämnas kvinnorovet hade danakungen Sven Grate infallit i Småland och tågade genom Finnveden. Snön låg emellertid djup, och hans krigare sökte skydd i husen, var de kunde. De småländska kojorna voro låga sparrstugor utan stolar och lösa bänkar och utan andra fönster än rököppningen i det torvtäckta taket. Där rymdes inte många, och uppe i det öppna loftet över ingångsdörren kunde ingen stå vakt för köldens skull. De flesta måste om nätterna stanna ute i snödrivorna kring stora eldar. Spridda flockar började därför att smyga sig undan hem mot Danmark. Sven Grate lät då blåsa till återtåg, men den förorättade hövdingen Karl befann sig ännu med sin skara i Värend.

Det var en avskild trakt med dalgångar och obanade urskogar, där väldiga ekar och bokar bredde sina grenar. Folket, som fordom haft egna konungar, tänkte stort om sina minnen och sin kraft, och särskilt kvinnan bevisades stor heder. Kom en friare, kastade hon handsken för hans fötter och började ett envig med honom. Var han den svagare, fick han gå under skratt och spe. Övervann han henne däremot, blev hon honom trogen till döden. Med trummor och pipor som en krigarflock drog bröllopståget sedan genom byn, och hustrun satte sig i brudbänk med hjälm och brynja.

Där bodde Blända, som nu var en reslig kvinna med två tunga hårflätor på ryggen. Hon skickade bud till alla kvinnor, som kunde föra stavar och yxor och liar, att de skulle möta henne vid Inglinge hög och taga med sig sin bästa mat och sitt starkaste öl. Som hon var av ansedd bondesläkt, skyndade de att efterkomma hennes maning. Om midjan hade var och en virat ett fälttecken av gröna och röda tyger.

»Jag har sett kung Sverker och vet, att vi få hjälpa oss själva», sade hon, när hon hade stigit upp till det gamla domarsätet på högen. »Vi kvinnor i Värend, ha vi inte trumslagare framför brudföljet som storfolk, och ärva vi inte lika med våra bröder? Nåväl, kära leksystrar från ungdomen, låt oss då också visa i farans stund, att vi inte äro sämre än män!»

Alla instämde med en mun, och kvinnohären, som småningom samlades från fem härad, tågade så till sist bort och slog läger. En av de vackraste gick till fienden, som låg några mil därifrån, och sade leende: »Förhärja inte längre bygden! Våra män ha gått ifrån oss och stupat, och nu vilja vi bli era kära hustrur. Bröllopsmaten står redan och väntar.»

Danskarna begåvo sig då om kvällen till kvinnolägret Där stod gästabudet dukat i flera rymliga lador, men ingen människa syntes till. »Stor sak med käringarna, som ha tagit till flykten», sade danskarna och trängdes hungriga om de bästa platserna. Ovana vid en sådan välfägnad, gjorde de sig en stor kväll och somnade, där de sutto. Då framstormade Blända ur skogen med sina följeslagerskor och satte eld på ladorna, och när männen sökte sig ut, segnade de för kvinnornas vapen.

Då Blända slutligen hade befriat hela Värend, gick hon in i en bergshåla och satte en röd skål på stenbordet till tackoffer åt Oden. I långa tider efteråt kunde bönderna se den röda skålen, men slutligen rasade ingången igen.

På själva julafton två år efter striden, när dagen led mot sitt slut, hördes ett handfast trummande utanför Sverkers borg. Det var Blända, som kom med sina värendska kvinnor. Fast uppehållna av dåliga vägar, kände de ingen trötthet. Var och en hade sin dyrbara kappa utbredd över sadeln, och ovanpå den vita kjorteln fladdrade en uppskuren dräkt i lysande färger. Var kvinna bar smycken till sammanlagt flera gårdars värde, och ensamt silverbältet nedom fälttecknet vägde nog sina fyra marker. Allt rådde de själva om efter värendskt rättsbruk. Blända var klädd i den besegrade hövdingens hjälm och brynja, allt överdraget med rödaste guld, och i skölden stod en brynjad kvinna, som satte foten på en stupad fiende.

Sverker hade nyss stigit upp i sin släde för att åka ut, och Blända red fram till honom. »Till lön för vår strid bedja vi, värendska kvinnor, att du nu med löfte tryggar vår urgamla arvsrätt, och därför ha vi ridit den långa vägen», sade hon med klar stämma. »Ser du, kung Sverker, ibland nyttar det ändå att slå till!»

»Det nyttar för den, som har något att mista», svarade han, och uppe i borgen dansade hans döttrar och mågar. »Ni fria kvinnor från Värend, behåll hädanefter som en särskild förmån och heder era trumslagare och er arvsrätt. Därpå ha ni nu kungaord. Själv är jag en man, som vänt ryggen åt solen.»

Hans skugga låg sträckt framåt vägen, när släden åkte bort med sitt drakhuvud överstänkt av snö. Bakpå stod stallaren med tömmarna. Han grep ibland efter sitt svärd, men han märkte, att konungen ännu kunde se hans skugga. »Stallare», sade Sverker, »jag hör penningar skramla i din ficka. Låna mig dem, så att jag får utdela allmosor! Kanske är det min sista julnatt. När jag stiger ned till Ulvhild i graven, vill jag ha något att berätta, som kan göra henne glädje.»

Då han fick penningarna i handen, såg han, att det var främmande mynt, som lönnligt hade skickats av hans fiender för att muta stallaren. Men det mörknade och blev stjärnklart väder, och Sverker fortsatte att åka från gård till gård. Han gick in hos de fattiga med sina gåvor och satte sig en stund vid deras julbord. »Herre, vi få tänka på att hinna, hem till julottan i Alvastra», sade omsider stallaren och vände släden. När de skulle uppför den branta stranden vid Alebäcks bro, måste de köra långsamt. Få ottefarare voro ännu ute på vägen, och stallaren drog hastigt svärdet och högg till. Den livströtta gamla konungen låg nedblodad och död i släden, när den med släpande tömmar stannade vid klosterporten.

Sverker jordades i Alvastra och hans ättlingar bredvid honom, och nästan alla förföljdes ända till sin död av mörka öden. Vid Alebäck står nu en minnessten.

Om Blända berättas, att hon blev begraven i sin hembygd på ett gärde vid Värnlanda by, och ur den grönskande högen uppsköt en smärt ek.

XII. NÄCKEN.

Till en bondgård i Småland kom en dag en karl med en fidla under armen och sökte årstjänst som dräng. I lön begärde han ingenting annat än en rostig och oduglig gammal lie, som satt fasthuggen i logväggen. Bonden tyckte, att det var goda villkor, och slog raskt till med ja.

Drängen hade ett välskapat ansikte, men det visade sig snart, att han var fåordig och tungsint och inte vidare stark i arbetet. Han behöll alltid mössan på, om det också var aldrig så varmt i stugan, och drog gärna ned den över ögonen. Brann det helgaljus på bordet, såg han aldrig upp, utan satt lutad över tallriken. På det viset kunde han i timmar lyssna till allt, som sades, och det med en djup andakt, som hade vart människoord varit den mest åtrådda skatt. Allra uppmärksammast blev han, när en av munkarna kom vid sin stav från det närbelägna klostret och hälsade på. »En god gärning», brukade munken säga, »det är en glädje över all glädje och en vindfläkt från saligheten.»

När det blev jul, och halmen var utströdd över golvet, satte sig bonden till bords med de sina omkring treenighetsljuset. De fattiga vandrare, som bultade på, leddes också vänligare än annars fram till måltiden den kvällen, och det blev mycket folk i stugan. Toa, dottern, bar in gröten, barfota, i fagerblå kjortel och med så många små kläppar och kulor av silver på tröjan, att det pinglade vid vart tyst steg i den djupa halmen. När hon skulle lägga för åt drängen, sade hon: »Fast du har en fidla med dig, lät du oss aldrig höra den. Nu går jag efter din fidla, och du skall spela en julpsalm. Man blir så glad och lycklig, när man får gråta.»

Han böjde sig ännu djupare över tallriken och mumlade med otydlig röst: »Bättre unnar jag dig, Toa. Så mycket, som du då finge gråta, skulle du aldrig stå ut med.»

Hon ville ändå gå efter fidlan, men just då reste sig bonden och drack den första skålen till Guds heder, som det var gammal sed. Bonden drack litet ur bägaren, så gjorde hans hustru och dotter på samma vis och läto den sedan gå vidare. När den kom till andra bordsänden, där drängen satt, märkte de, att han bleknade och sänkte bägaren utan att ha rört vid mjödet.

»Blotta ditt huvud, karl, och drick till Guds heder!» ropade bonden i högsta vrede och gick ned och ryckte av honom mössan. - När håret då föll ut över axlarna, syntes det, att det var alldeles grönt som sjögräs.

Flera gånger försökte drängen att lyda och föra bägaren till läpparna, men handen föll maktlös ned, så att bägaren klang mot bordsskivan. Han såg bedjande upp mot bonden, och nu, när ljusskenet föll över ögonen, kunde han inte längre dölja, att de oupphörligt skiftade. Ibland voro de gnistrande gröna som djupt vatten och ibland vita. Men en så outsäglig förtvivlan, som talade ur dem, hade ingen människa sett förr. Utan något avskedsord vände han sig om med en lång suck och gick sin färde. »Finns då för mig ingen förlossning», stönade han, »jag förtappade, jag evigt osaliga!»

Alla i stugan kände sig kusliga till mods, och bonden sade: »Det var en näck från ån nere i hagen. Nu börjar jag förstå. Järn, det hjälper mot trolldom, och det var därför han ville tjäna ett helt år för en rostig gammal lie. Han tänkte väl lägga den över bröstet, så att den skulle lindra hans kval. Helga jungfru, skydda min gård, som hyst en sådan gäst!»

Den goda julgröten ville inte riktigt smaka den kvällen, utan var och en gick tidigt att sova.

Toa hade tyckt bra om främlingen, därför att han alltid var stillsam och inte gick bort till gillena i de andra gårdarna. Fidlan var det enda han ägde, och han var mycket rädd om den. Därför hade han lämnat den i förvar hos henne. När hon kom upp på loftet för att lägga sig, öppnade hon klädkistan och tog upp fidlan.

Den var av ett underligt, glänsande träslag, och hon knäppte några gånger på de tre strängarna. Genast susade det till genom luften. Förskräckt lindade hon in fidlan i ett lammskinn, som låg utbrett över kläderna, och gömde den igen i kistan. Mellan de hopskrumpna näverstyckena på taket kunde hon se ut i julnatten. Den var så grå som bly, fast träden stodo lummiga av snö, och en röst viskade nere ifrån buskarna: »Anade du bara, vad jag har längtat att vara samman med er människor för att få veta, hur ni bära er åt för att bli saliga! Toa, giv mig igen min enda tröstare!» Men hon förhärdade sitt hjärta och svarade: »Vad du har lämnat mig, du fördömda och ondskefulla ande, det tänker jag också behålla. Gå din väg, näck!»

Hon hörde, att han suckade, och att de knarrande stegen försvunno genom hagen nedåt ån. Om morgonen gick allt folk, som fanns i gården, ned till stranden och kastade stenar i båge genom luften, så att de föllo i vattnet med ett vinande och plumsande ljud. Det kallades att binda näck. Men Toa låste klädkistan och bar nyckeln på sig.

När det somrade igen, och första skörden var intagen, höll bonden gästabud för alla, som hade hjälpt till vid arbetet. Toa stod i sin blå kjortel ute i hagen. »Alla helgon, ett sådant solväder!» utbrast hon och slog ihop händerna. »Här fattas bara en spelman.» Och runt om var det bara solglittrande löv. Björk och hassel, al och rönn, enar och granar, lingonris och ormbunkar och det saftigaste gräs och den grönaste mossa - allt dallrade i ljuset under ett nät av små lätta, hopvirkade skuggor.

Hon sprang upp på loftet och tog fidlan och skyndade sig till logen. Där steg hon upp på en fjärding. Som hon då lade stråken mot strängarna, började den hoppa och spela av sig själv. »Vad tar du dig till?» bannade henne modern. »Det är älvadansen du spelar. Kommer du till elvte omskiftningen i den leken, kan ingenting längre stå emot.» Mer hann den gamla inte säga, ty hon hade redan de skrynkliga händerna i sidorna och svängde om, så det dammade.

Det pep och ven, rosslade och jämrade, surrade och sjöng, och träskorna klampade. Hela skördelaget dansade, bonden med sin kornsäck i famnen och drängarna med sina luvor. Handen satt som fastvuxen vid stråken, och när Toa kom till tionde omskiftet, kunde ingenting levande längre hålla sig stilla. Katten dansade med sin mjölkskål, gårdvaren med sin benknota, kon med sin skälla, stuten med sitt ok. Och ute på vägen stannade hästen och dansade med sin ryttare. Men när Toa kom till elvte skiftet, då begynte vagnar och slädar att vända sig, och bänkar och bord och hoar och byttor och bägare dansade med. Hon kunde inte stå kvar längre på den dansande fjärdingen, utan virvlade runt, runt, och ut över logbron och bort genom hagen ända ned till åstranden.

Tårarna blänkte på kinderna, men läppar och ögon logo utan hennes vilja. Hon såg, hur näcken sprang fram under det brunmörka vattnet. Han såg ut som en vit häst. Så reste han sig ur vågen och var åter som förr. Han räckte henne de droppande armarna och sade: »Nu är du min, Toa!»

Hon kunde bara skymta honom då och då, ty hela tiden måste hon vända sig kring. När hon satte foten i vattnet, såg hon i en glimt den dyiga håla under sjögräset, där han hade sin boning. Där skulle hon då sitta hos honom utan att någonsin mer få tända ett julljus eller höra kyrkklockornas mäktiga klang! Läpparna öppnades flera gånger utan att kunna tala, men så fick hon fram den enda viskningen: »Unnar du mig då så illa?»

Hans bröst hävdes. Armarna sänktes, och han vände sig åt sidorna liksom sökande. Slutligen grep han henne i kjorteln, så att hon måste stanna, och sade till henne: »Ropa åt din fader, att han med ett starkt kast slungar hit lien, som sitter i logväggen... om han ännu förmår det.»

Hon gjorde, som han bad. När han fick lien, skar han till över strängarna, så att de sprungo av i ett tag. Spelet tystnade, och hon satte sig andfådd i gräset och räckte honom fidlan. Medan han lagade och band upp strängarna, sade han: »Nej, jag kan inte vilja dig så illa. Jag har varit för länge bland människorna. Jag har lärt mig, hur de bära dig åt för att bli saliga. Och saligt vill jag också kalla det att få spela på strängar, som en god människa har gråtit över. Nu vet jag, att min förlossare lever.»

Därvid dök han ned med sin fidla under vattnet och försvann.

Ännu hundratals år efteråt hände det om nätterna, när åvattnet glindrade som silver, att ett vallhjon eller en hemvandrande jägare kunde höra hans spel, och det lät vemodigt och stilla. Men själv blev han aldrig mer sedd, varken under sol eller måne.

XIII. JÄTTEKVINNAN.

Ja, nu skulle det hållas bröllop, tredubbelt bröllop och bröllop och bröllop talades det om i hela den småländska byn. När vallgossen kom med sina getter, sade kvinnorna: »Ynnar, du hittar i skogen. Gå till bergakäringen och låna hennes brudsilver!»

Ynnar vände då om igen ut i skogen och sjöng och ropade i sin näverlur. När han kom upp i klevet, stod Grimma, bergakäringens dotter, och kammade sitt svarta, tagelsträva hår.

»Mor lånar inte ut sitt brudsilver, förrän jag själv står brud», sade hon och började gråta. »Men vill du, kan du nog få se på det.» Hon gläntade på hällen, och under den framblänkte en kittel, full med klaraste silver.

Ynnar blev eftertänksam och stod och svängde på foten. »Gråt inte, du Grimma», sade han, »utan möt mig på bröllopsdagen vid kyrkdörren, så bli vi fyra par jämnt!» Det hörde bergakäringen, som hade varit borta, men nu var på hemvägen och gick och hostade vid sin enpåk, så att klippstyckena rullade. »Jag vill tro, att hon är fager, min Grimma», sade hon. »Och barkhård är hon i kinderna och öronen, riktigt som en jättemö skall vara. Men något för något. Blir hon din, skall du lova mig, att du i morgongåva ger henne skällan, som pinglar under halsen på den där röda kalven därnere. Den kläpper så hårt, att den i åratal stört min sömn.»

Hon pekade mot kyrkbacken, där stapeln stod med sin vigda klocka under bjälkarna. Ynnar blev förskräckt och sprang ned från berget.

Snart randades emellertid den utsatta bröllopsdagen, och med ljus och värendska spelmän tågade de tre unga paren till kyrkan. Då kom också Grimma från skogen i hela sin silverstass. Barfota var hon och brun i skinnet, men kläderna vajade så översållade med silver, att de slamrade som en rustning. Hon bröstade sig och såg helt lycklig ut, och Ynnar tyckte, att hon var ganska ståtlig. Hon räckte honom den väldiga handen, och han kom sig inte för att hålla sin egen kvar på ryggen, utan de följdes åt in i kyrkan som fjärde par.

När hon satte sig bredvid de andra på brudbänken, brast den genast i små smulor. Han rullade då in en stor sten åt jättebruden att sitta på. Men hon var så tung, att när hon reste sig, var det märken i stenen.

Fram mot kvällen, när Ynnar hade fört henne till sin stuga, blev hon hungrig. Hon klämde ihop fem kakor bröd till en enda och bredde på en mark smör. »Det här blir just ingen stor smörgås», sade hon, »men alltid tyr den väl för i afton.»

Nästa dag gick hon ut och röjde och grävde, och när det sedan skulle vara så, drog hon både plog och hölass. Till vart mål åt hon en hel fjärding gröt, och mjölkbyttan tömde hon i ett drag, men Ynnar behövde varken hålla ök eller arbeta. När vädret var vackert, gick han makligt och ansade sina bistockar. Regnade det, knöt han då och då en lycka på sin not för att få tiden att gå. Han blev hård och kall mot henne och slog henne ofta, fast hon jämt var lika undergiven och aldrig klagade. Ändå hände det ibland, att hans barska rynkor strökos bort för en stund. Det var vid klockringning, ty det var det fagraste han visste. Då ljusnade han upp. Då stannade bybarnen mitt i sin lek för att lyssna.

Mulnare än annars sköt han bort sin not under påskens tysta vecka, då klockan hängde tyst med halm virad om kläppen. Han släckte elden på härden, som solen gick ned, och kritade ett kors på dörren, ty under de nätterna smögo trollpackorna förbi och kärnade i brunnar och källor. Inte var det heller förståndigt att reta trollen genom att nyfiket titta ut efter dem, utan han kröp tidigt till sängs och drog över sig täcket. Grimma satt ensam kvar och värmde sig vid askan, glad att slippa höra den fruktade klangen.

Bergakäringen kom då till dörren och viskade: »Dotter, hör vad jag säger dig! Har du för din kärleks skull alldeles glömt att påminna om din morgongåva? I natt möter du ingen människa på vägarna. Gå till den röda kalven och tag hans skälla! Kasta henne i luften och låt henne flyga, men förvilla henne, så att hon inte hittar hem hit igen, utan lämnar oss, som äro av jättefolket, i fred. De här nätterna längta alla vigda skällor att få slita sitt bindsle och komma ut och flyga. Nyss räknade jag ända till sex eller sju stycken ovanför molnväggen.»

Grimma satt länge och eftersinnade. Slutligen svepte hon om sig kappan och gick ut och löste klockan från bjälken. Men innan hon släppte den, stack hon in huvudet under den mörka rundeln och sade: »Jag har fått dig, klocka. Vill du någonsin hitta hem igen, så stanna inte, förrän du hör mig ropa dig!»

Klockan gungade bort genom luften. Hon svängde under stjärnvalvet sin halmlindade kläpp och sjöng hest och dovt: »Till Rom, till Rom, till heliga Rom!»

På påskmorgonen sprungo barnen halvklädda ut ur stugorna i alla byar och slogo hop händerna och ropade: »Hör, nu ha våra kära klockor kommit tillbaka!» Ty åter skallade klockringningen från socken till socken. Endast i Ynnars by var det tyst, och där stodo barnen modfällda och väntade.

När Grimma hörde, hur längtansfullt hennes husbonde suckade, trodde hon, att hennes hjärta skulle brista. Snart kunde hon inte härda ut längre, utan skyndade sig ned till den frusna sjön. Hon såg då, att den husvilla klockan redan hade letat sig tillbaka ända från Rom och sökande kretsade omkring som en liten prick högt uppe i luften, färdig att bege sig bort för alltid ända upp mot Lappland.

Utan att vänta ropade hon: »Klocka, kom, du är hemma!»

Klockan föll då rakt ned i hennes händer och slog ett hål i isen och började sjunka. Ynnar hade följt efter henne, och när han såg, hur hon stred för att hålla klockan iver isflaken, frågade han henne med förändrad röst: »Hur kommer det sig, att du, som är så stark, tyst tagit så många slag av mig, som alltid varit så svag?»

»Vet du då inte», svarade hon, »att håller man av någon, så fördrar man allt? Och sedan jag nu fått goda ord av dig, skulle jag gärna ha tålamod med klock-klangen. Men nu är det för sent. Klockan är ännu starkare än jag.»

Under det att hon talade, brast isen mer och mer, och klockan drog henne med sig ned i djupet.

Där blev sedan alltid en vak, som höll sig öppen också vid det kallaste väder. Och i stora helganätter hördes, hur klockan ännu ringde nere under sjövattnet. Men Ynnar ångrade sin hårdhet mot den trogna Grimma och sörjde henne så mycket, att han inte längre trivdes i det gamla hemmet. Han tog hatt och stav och drog på pilgrimsfärd och fick sin grav långt borta.

XIV. ERIK DEN HELIGE OCH DEN BERGTAGNA

Det var natten till Kristi himmelsfärdsdag, helge torsdag, och dvärgarna öppnade bergadörren. Trollkunniga fiskare svängde rättsols med ekan ut genom vassen och sutto med ett spö i vardera handen. Och krokiga häxkarlar letade på marken, ty där kunde de under den natten plocka guld och silver med blotta händerna.

Utan att akta på deras besvärjelser red helge Erik på stigen med sina kämpar, som sjöngo psalmer. På hans ljuslockiga huvud satt en blå mössa, omsluten av en gyllene pannring med platta stenar, och hans blå mantel hängde ned över svärdet. Framför honom bars en korsfana, som han hade stritt under i Finland, och den ville han nu hänga upp i sin kyrka vid Uppsala högar.

Det var halvljust i skogen, och han märkte, att en liten dvärg i röd toppluva gick bredvid och ledde hästen. Men den fromma konungen slöt ögonen för att inte bli störd i sina böner och flyttade tyst kulorna på radbandet. Först vid den sista kulan såg han upp.

Dvärgen slog till ett elakt skratt, ty han hade fört in honom i berget och försökte att skjuta igen klippdörren bakom honom. Men Erik gjorde korstecknet. Då blev det omöjligt att röra dörren. Kalla droppar föllo ur grottvalvet, och en hop små dråpliga smeder hamrade och bultade omkring en grön eld. Längst borta låg något, som först såg ut som en hög av damm och murket trä. Men så rörde det sig, och en ung flicka reste sig och höjde på sitt dok. Hon hade brunt, runt ansikte och en stenyxa i bältet och var klädd i ludet skinn.

”Främling”, framviskade hon sömnaktigt som i en dröm. ”Du gjorde nyss hammartecknet, alldeles som Ura-Kaipa, den stora hövdingen, brukade, när han tillbad stenarna. Lever ännu Ura-Kaipa? Har han åldrats? Jag var en av hans trälkvinnor. Se, se, nu ljusnar det för mitt minne. Under mörka natten, under snöstormen blev jag bergtagen.”

”Många tusen år måtte ha gått sedan dess”, svarade Erik, ”ty jag vet mig aldrig ha sett en sådan människa som du.”

”För mig har det varit som en enda natt”, fortsatte hon med fastare röst. ”Men aldrig har jag heller sett ett sådant fnysande vidunder, som du gränslar på. Stig av och sätt dig på mina dunkuddar!” Det var en eländig bädd av mossa och jord, men trollen hade vänt hennes syn, så att allt visade sig olika för henne. ”Vilken praktfull boning! Tag ljuset och lys dig omkring”, bad hon och såg mot hålans mögliga väggar. Ljuset, som hon räckte honom, var bara en grå stenbit. ”Pysslingar små, sätt fram gästabudsmat! Ura-Kaipas trälkvinna längtar att få språka med den obekanta och höra nytt från människorna.” De buro då fram ödlor och paddor och sönderfnasat trä och nappade till sig litet under vägen. Men de voro småätna och blevo mätta på en enda nypa.

”Arma bergtagna!” sade Erik. ”Släkter ha dött ut, och här har du sovit i grottan. Kom med och se själv, hur det nu står till på jorden!” Han lyfte upp henne framför sig i sadeln och red så ut ur bergasalen. Dvärgarna följde nyfikna bakefter i en lång rad med de tokigaste språng och stannade först i skogsbrynet. De hade småningom blivit hennes vänner, och hon var glad att känna igen deras luvor mellan enarna.

Men nu gjorde hon stora ögon. Ute på slätten vid Fyrisåns mynning låg Östra Aros i dagningen. Där står nu det nya Uppsala. Inga tält eller riskojor funnos där som i Ura-Kaipas skogsläger, utan hela trädstammar voro upplagda på varann till hus. Märkvärdigast var ändå det rödaktiga berget i mitten. »Det är heliga trefaldighetens kyrka», berättade Erik. »Nu kunna människor bygga av stenar, så att de sväva högt uppe i luften utan att falla ned. Men då måste också var liten sten läggas med skicklig beräkning.»

Bara då och då förstod hon några ord av hans tal, ty också språket hade förvandlats. Hon kröp närmare honom, och hans tagelskjorta stack henne genom hans kläder, men hon tyckte, att han redan var som en god far för henne. Ängsligt frågade hon, vad det var, som dånade och sjöng.

»Det är klockorna, som skära luften från troll och förhäxelse.»

Hon vände på huvudet och kunde inte låta bli att storle, när hon såg, hur förskräckta dvärgarna sprungo sin kos igen inåt skogen vid klockljudet. Somliga drumlade omkull framstupa, andra på ryggen. De visste knappt, hur de skulle komma undan nog fort. Och nu gick solen upp.

»Å, det är solen», jublade hon, och hjärtat bultade. »Lika strålande som förr! Lever du än?»

»Ja, det är solen», nickade han och lyfte ned henne ur sadeln. »Vi få stanna här under mässan», fortsatte han till sina män, som redan väntade honom vid kyrkdörren. Där dröjde han en stund för att skipa rätt bland fattiga och rika, som samlades omkring honom. Det gjorde han med en så mild godhet, att de tvistande småningom blevo nöjda. Sedan gingo alla in, utom flickan, som stod kvar utanför tröskeln och misstroget såg upp mot valvet.

»Hur mycket Ura-Kaipa än offrade åt stenarna, kunde han ändå inte förmå dem att sväva i luften», tänkte hon. »Han är en förunderlig man, den nya hövdingen. Inte darrade han nyss för dvärgarna, och nu står han lika lugn under de hängande stenarna.»

Otaliga ljus brunno i kyrkan, och rökelsen doftade. Som hon stod där och tänkte på, hur allt förändrats, allt utom solen och skogen, fick hon se en blänkande krigshär, som närmade sig. Då glömde hon sin fruktan och sprang in mellan kämparna under valvet för att varna den knäböjande konungen.

»Jag anar, att det är mina danska fiender, och att de trakta efter min krona och mitt liv», svarade han lågt utan att resa sig. »Flicka, sätt dig på tröskeln och giv dig till tåls! Den ljuvliga mässan måste jag höra till slut. Vi människor ha småningom fått mycket, som är oss kärare än livet.»

När mässan var sjungen, gick han ut. Striden blev häftig, men kort, och övermannad kastades helge Erik till marken. En av fienderna höjde sitt breda svärd över hans nacke.

»Nu vill jag ändå se, om han inte blir rädd!» snyftade hon till och stirrade undersamt mitt i sin fasa.

Hans ansikte, som förut varit blekt, övergöts av en stark rodnad som inför den högsta lycka. »Mer än jorden och den sol, som nyss rann upp», sade han halvviskande och kysste korset på radbandet, »älskar jag något långt borta, som jag ännu aldrig fått se med mina ögon eller röra vid med mina händer. Och för den kärleken är det mig en ära och en himmelsstund att få dö.»

Svärdet föll, och där hans huvud rullade på marken, upprann en klar källa. Munkar och andra fromma män upplyfte hans kropp, och blinda, som vidrörde den, återfingo sin syn. Hans korsfana blev sedan förvarad som Sveriges heligaste baner, och hans dödsdag i maj, då kornet går i ax och enbusken blommar, firades i minsta kyrka. Hans ben buros kring åkrarna till god årsväxt liksom fordom Frejs beläte, och ännu ligga de i ett silverskrin i Uppsala domkyrka.

Men om aftonen den dagen, då han hade fallit, klappade det på bergaporten. »Låt upp, dvärgar!» bad en darrande stämma. »Allt härute är så nytt och främmande för Ura-Kaipas trälkvinna. Vi passa bättre samman, ni och jag. Dvärgar, dvärgar, nu har det gått så vitt, att människorna låta dräpa sig för något långt borta, som de varken kunna se eller röra vid med sina händer! Var skall det sluta? Hos er vill jag sitta igen i berget och drömma.»

Trädrötter och buskar slingrade sig över bergadörren, och hundratals år ha ilat som snabba vinterdagar. Vak upp, Ura-Kaipas trälkvinna, och kom ännu en gång ut och se och förundras! Snart är det tid.

XV. VÅR GÄST, VEM VAR HAN?

Det var en stormäktig jarl av Folkungasläkten, som hette Birger Brosa. Tre dagar före jul, när han satt under facklorna, inträdde en ung präst och slog sig tyst ned på bänken vid dörren.

Svennerna höllo på att leka och brottas mitt på golvet, och få lade i början märke till främlingen. Stor blev därför häpnaden, när han efter en stund plötsligt spände av sig prästskärpet och tog några viga kämpatag med de starkaste. Om kvällen, när jarlen hade gått till sängs, lät han kalla honom.

»Nog har jag hört, att präster kunna sjunga en mässa», begynte jarlen, som var en gladlynt herre med stark färg på kinderna, »men i armarna bruka de vara mer klena. Vem är du, främling?»

»Jag heter Sverre», sade ynglingen och satte sig förtroligt på sängbrädet. Hans hållning var behagfull och värdig och stämman oemotståndligt tjusande. »Min mor bodde på Färöarna. Där är jag född, och där fick jag i spädare år öva mina armar att klättra på svindlande branter för att samla fågelägg och dun. I Norge var det oroliga tider, då som nu. Kung Sigurd Mund var nyss dräpt.»

Fru Birgitta, jarlens hustru, som låg mellan hans rygg och väggen, drog om sig vargfällen och satte sig upp. Natthuvan av sammet var kantad med en mängd små guldtofsar, som blandade sig med hennes gråsprängda och burriga lockar. »Du bör veta, yngling», sade hon rörd vid tanken på sina minnen, »att jag är kung Sigurds syster.»

När samtalet hade hunnit så långt, teg Sverre en stund. Så sprang skalken honom i ögat, och älskvärt men smått gäckande fortsatte han: »Javäl, du är kung Sigurds syster. Men för dig är det en stor nyhet, att jag, som sitter här på sängbrädet och heter Sverre, är hans son. Mor berättade för mig om min börd, när jag blev vuxen. Fast jag måst lära till präst, är jag av Harald Hårfagres ätt liksom du, fru Birgitta. Och därför har jag vandrat hit. Fränder, nu skola ni hjälpa mig till min rätt i Norge!»

Fru Birgitta lyfte av den varma natthuvan för att kunna tänka bättre. Men den sluga jarlen lugnade henne och sade till Sverre: »Ju längre människan lever, dess underbarare ting får hon bevittna. Men det är sent nu, Sverre, och tid, att du går och söker dig ett sovställe.»

Några dagar efteråt vidtalade han hovmännen, att de skulle narra Sverre att dricka mer, än han tålde. De blandade till ett mycket starkt mjöd, blinkade åt varann och viskade till Sverre: »Du kan tro att vi ha roligt åt ditt upptåg. Bekänn för oss, dina vänner, att det är jarl Erling Skakke eller någon annan norrbagge, som skickat dig hit för att gyckla med den bördsstolta fru Birgitta.»

Men Sverre märkte deras list och fick dem att dricka mer än han. Sedan lockade han ur dem allt, som han själv kunde ha nytta av att veta. »Den, som dricker för mycket», sade han till sist, »tycker sig tala klokt och lustigt, men i stället skriker den ut med hög röst, vad han helst ville tiga med. Nästa dag, när han vaknar, har han ont i huvudet och ont i samvetet. Så kommer det att gå er, hovmän, i morgon.»

Jarlens söner och alla unga och ofördärvade flyttade sig emellertid närmare för att inte gå miste om ett enda av hans ord. »En så sanntalande man måste också vara den, som han ger sig ut för», tänkte de. När hovmännen märkte det, gingo de in till jarlen och sade otåligt »Det är vårt råd, jarl, att du låter slå ihjäl den äventyrarn, innan han alldeles förvrider huvudet på dina egna barn.»

.»Jag vill varken hjälpa eller skada honom», svarade jarlen. »Vad skall man tro? Ljuger han, gör han det åtminstone så, att han själv tror på det och det är ju nära på att tala sanning.»

Fru Birgitta var inte nöjd med svaret. »Vilken strykare som helst», inkastade hon, »kan komma och säga: Jag är kungason. Men om det nu i alla fall skulle vara, som Sverre påstår? Jag tror, att jag ser en utväg. Du minns, att några pälshandlare skänkte mig en lappträl, som heter Vittiko. Han är trollkarl, han är spåman. Låt honom se Sverre i händerna och läsa sanningen!»

Jarlen hade ingenting att säga mot det förslaget, utan Sverre och Vittiko blevo efterskickade. Det var en ung lapp med rakt svart hår och den vackraste bruna färg över de utstående kinderna. Han gick så tyst i sina skinnsockor som i djupaste sjö och gungade i knävecken. Emellanåt såg han sig omkring som i en töcknig dröm, okunnig i det lärda, mångkunnig i det hemlighetsfulla. Det långa vintermörkret och det långa sommarljuset, de voro hans far och mor. Han tog Sverres vänstra hand i sin och utforskade noga fårorna på insidan. Ibland skrattade han till, ondskefullt mordiskt, och nickade sedan godmodigt som den beskedligaste av människor. »Präst», utbrast han, och hans ögon tindrade som vinternätter, »till hövding är du född!»

»Jag vet inte, Sverre», sade jarlen med ett mångtydigt leende, »om det svaret gör dig oglad eller tacksam. Det säger mindre om ditt förflutna än om din framtid, men den är det viktigaste. Tag med dig den listiga Vittiko som vägvisare, när du bryter upp, och betala honom kungligt, om du någon gång kan!»

Svårmodig gick Sverre bort från jarlagården utan annat följe än den lapska trollkarlen. De kommo till obebodda säterstugor, där vättarna dunkade under golvet, och in i djupa skogar. En natt fingo de husrum hos en präst, och Sverre skänkte honom till tack både sitt prästskärp och sin altarbok. Men snart blev det annat att tänka på. Vägen ledde uppåt Värmland. Här möttes han av en flock unga norska stigmän och äventyrare, som hade trasiga röda skjortor, men ingenting annat att linda om benen än björknäver. Därför kallades de birkebenar. »Är du den du utger dig för», sade de, »så var hälsad! Vår hövding, Östen Meyla, har nu stupat. Bliv du vår anförare!»

»Det ser inte ut, att vi skulle kunna uträtta mycket», svarade han, och hans själfulla ansikte blev ännu dystrare. »Nej, gå till Birger Brosa och tag någon av hans söner. Genom sin mor ha de lika arvsrätt till Norge som jag.»

Några sändemän blevo avskickade till jarlagården, men återvände med det försiktiga rådet, att birkebenarna hellre skulle taga Sverre. »Vill du inte bli vår hövding», ropade hela skaran, »skall du själv dö!»

Då måste Sverre jaka. Få hade ordentliga vapen. Många voro sårade och de flesta knappt fullvuxna. De voro inte mer än sjuttio man, men genast på stället utnämnde han några till hirdmän och svenner och utdelade olika värdigheter bland de andra. Vittiko fick bli träl. »Ha vi nu gjorts till förnämt hovfolk», sade birkebenarna till Sverre, »då kunna vi inte lyda dig, om du inte själv är högre än vi.» Och så gåvo de honom kunganamn.

»Var stund är nu dyrbar», sade han. Och där han stod framför sin utarmade flock, reslig och allvarsfull, fast ung, liknade han mer och mer den visaste man. »Hemma i Norge råder jarl Erling Skakke, som har fått sin son Magnus krönt till konung. Erling är hänsynslös och hård och rik på fiender. Skynda förut, några av de starkaste, och övertala de birkebenar, som flytt till Telemarken, att möta mig norrut i landet.»

Därmed drog han nu vidare genom tolvmilaskogen i det nordligaste Värmland till Älvdalen. Därefter genom en skog, som var lika lång, till Malung i Väster-dalarna och sedan genom en skog, som var femton mil, in i Öster-dalarna. Vittiko, som aldrig hade ömsat sina ludna kläder, sedan han första gången fick dem på sig, kunde knappt skiljas från den gråbruna marken. Han kröp och smög mellan buskarna, listig och lättrogen, farlig och ofarlig, och allt, vad han sade, var mitt emellan sant och osant. Sent en natt kommo de till en mörk by. Vittiko blåste trollkunnigt på sina fingrar, och genast flammade de upp som fem tända ljus.

»Vem är du, häxkarl, som vandrar med en sådan ljusstake?» frågade bönderna och tittade halvklädda ut ur stugorna. De voro ännu hedningar, och Tors och Odens bilder stodo utskurna på dörrstolparna.

»Jag är lapparnas största hövding», sade han, »och jag har varit nere och hämtat mig en konung för att få någon att sällskapa med uppe bland fjällen.»

Men bönderna hade aldrig förr sett någon konung och visste knappt, om det var en fågel eller en människa. »Se bara, se!» fortsatte Vittiko och lyste med sina brinnande fingrar på birkebenarna. »Näver om vadorna. Kläderna trasiga, så att om man sticker in handen genom ena hålet, kommer den ut genom det andra. Och skaka här på fickorna! Inga pengar, inte så mycket som en torr brödkant. Begriper ni inte, dalkarlar, att det är hovmän... och så här ser en konung ut. Bara överlädret kvar på skorna. Söndergångna sulor, svarta hälar. Men hövisk och vänlig, det måste vår konung vara. Annars skulle vi slå ihjäl honom... Elda nu på under grytorna!»

De gästfria bönderna förde då in vandrarna i stugorna och undfägnade dem. Men Sverre satt och tänkte på, hur han genom ordning och manstukt småningom skulle fostra sina vilda birkebenar till de yppersta krigare. Utvilad och tacksam, men utan något att betala med, tågade han slutligen vidare uppåt Jämtland. Det var just i vårbräcket. Birkebenarna drucko av sjöarnas klara och kyliga vatten och hade ibland ingenting annat att stilla sin hunger med än bark och de bär, som legat kvar under snön. För att komma fram måste de flotta sig över älvarna, och då de slutligen strövade ned över fjällen till Nidaros i Norge, vågade de under fem dygn varken sova eller skaffa sig mat för att inte bli upptäckta.

Ändå varsnades de i staden, men birkebenarna från Telemarken kommo dem till hjälp. Hövdingarna i staden togo då sankt Olovs baner ur kyrkan och ryckte ut med sina krigare, men de började springa, när de hördes vinet av de fruktade birkebenarnas pilar. Den, som höll baneret, satte åstad i sådan fart, att han red omkull två män, så att den ena dog, och den andra blev krympling för livet. Han själv föll, och birkebenarna ryckte till sig baneret. Med det framför sig tågade Sverre in i Nidaros och tackade Jungfru Maria och sankt Olov för den oväntade segern.

Nu blev han på öretinget hyllad till konung över hela Norge. Men jarl Erling Skakke levde ännu, och hans son Magnus var också norsk konung. Under ständiga äventyr måste Sverre söka sin tillflykt ombord på skepp eller i bondbyarna, och slutligen kom han över fjällen till hälsingarna. De samlades, många fullt brynjeklädda, för att neka honom genomfärd. Sverre närmade sig med sitt folk i sluten fylking. Hans män fingo rättighet att tala i hans sak på hälsingetinget, blott inte han själv. Det tilläts honom inte att öppna sin mun, så mycket fruktade hälsingarna hans berömda skicklighet att lägga sina ord. Han lät då leda fram ett par hästar och befallde sina män att slakta dem. »Det skall nu spörjas till alla land», sade han, »att ni hälsingar äro så snåla på er mat, att kristna män inte kunna rädda sina liv hos er, utan att de försynda sig mot Gud genom att äta hästkött.» Då blygdes hälsingarna, och när han nu stod där framför dem i sin silkesmössa och brynja och röda ullkjortel och talade klart och vist och en smula gäckande som alltid, kunde de inte höra honom utan att bli hans vänner.

Efter någon tid började birkebenarnas röda skjortor åter att synas på höjderna ovanför Nidaros, och Sverre sade till sina män: »Nu är det stunden att hösta lön för allt vårt släp och slit. Därnere i staden ligger nu Erling Skakke och Magnus med sitt härfolk. Var och en av er skall få den mans dyrbarheter och värdigheter, som faller för hans egen hand under drabbningen. Om ett sådant pris ha ni nu att strida.»

En karl sprang ivrigt i väg före de andra och hade bara en slaga med sig över axeln. »Det är annat att slåss med Erling Skakke än att tröska säd», sade till honom en av birkebenarna. Men karlen svarade: »De vapen, som jag tänker bruka, komma till mig från staden, ty de bäras ännu av någon jarlaman.»

Vittiko följde efter honom och smög sig in i staden för att speja. Vid stranden låg det skepp, där jarlen övernattade ombord. Under ett korståg hade han fått ett svärdshugg i halsen, så att huvudet satt på sned, och därför kallades han Skakke. Men Vittiko såg, att skuggorna från både jarlen och de andra på däcket voro utan huvud, och han tänkte: »Det betyder, att de i morgon alla skola dö.»

Han hörde jarlen säga: »Jag vill inte neka, att jag kanske borde samla det kringspridda manskapet på skeppet och lägga från land, men jag kan inte bära, att den där prästen Sverre skall sätta sig på min sons kungastol.» Därpå gick han i land. På kyrkogården utanför Kristkyrkan mötte han sin son och hans hövdingar. De knäböjde en stund, men till sist sade Erling Skakke: »Stån upp och tagen era vapen! Snart kan det bli er lott att ligga här länge nog.»

Lurarna blåste, men det var färre, än han väntat, som samlades, knappt mer än sex hundra man.

»Var äro ni nu alla?» frågade jarlen, och hans fylking började vika under striden. Själv fick han ett sting genom livet och föll döende ned på ryggen. Kung Magnus, som med de flyende skyndade till skeppen, böjde sig över honom och kysste honom på pannan med orden: »Vi skola samlas igen, fader min, på glädjens dag.»

Nästa år satt Birger Brosa en afton med sitt gårdsfolk. Arbetet var slut för dagen, och det rådde djup tystnad. Det var en kylig och fuktig vårkväll, men den första, då de inte behövde bränna ljus. Alla gladde sig, fast insvepta i pälsar, och betraktade genom den öppna dörren de kala träden, som hade små outvecklade knoppar.

Då kom på stigen ett bylte av vapen, brynjor, kläder och släpande, silverbeslagna hästbetsel. Överst stack en hjälm fram utan något huvud under plåten, och hela skepnaden såg ut som ett spöke från en ättegrav. På tröskeln kastades slutligen bördan, och där stod Vittiko, gulbrun och lycklig, med alla sina segerbyten från slagfältet. »Jag fällde ingen jarlaman», sade han, »men tog ändå min skörd i gräset.»

Birger Brosa steg husfaderligt upp från bänken och hälsade honom. »Det blev en lång väg, som du fick visa», skämtade han. »Men svara mig nu också på en allvarlig fråga. Vem var han, vår gäst?»

»Till hövding var han född», svarade Vittiko och drog efter andan. »Allt annat är gåtor. Det säger jag, att en större konung hade i Norge aldrig haft för sina ögon, och de få allt ta sig om huvudet två gånger, innan de få en sådan till.»

XVI. BIRGER JARL.

Ingrid Ulva på Bjälbo hade skickat gårdsfolket att plocka nötter. Det var lång väg, och det började skymma.

Den grånade Folkungafrun, Magnus Minneskölds änka, gick under tiden själv omkring och stängde sina visthus. Där hängde rökta och salta djurkroppar i långa rader, och varken fattades det kryddor och honung eller säckar med malet mjöl. Hon såg efter, att det satt flygrönn i smörkärnan till skydd mot förgörelse, och att det i mjölksilen låg små stenar, som plockats, där åskan hade slagit ned. Allt som det mörknade, ljöd under golvet en sakta lek, ungefär som när någon spelar på bordskanten med fingrarna. Det var vättarna, som dansade. Deras nattljus glimrade som ett svagt månsken mellan tiljorna. Litet sågspån kastade de ibland upp till henne, men då log hon inte som de okloka, utan bugade sig djupt och samlade ihop spånet som den dyrbaraste gåva. Det gömde hon för att strö på åkern. Där blev då om sommaren ett sådant kornsus, att det lät som vågsvall, och därigenom vart Bjälbo bördigt och rikt.

När det var ofred, flyttade hon upp i kyrktornet med sina småpigor och stekpannor, men i kväll behövde hon ingenting frukta. En utfattig gammal Folkunge, som levde i gården på nåd, hjälpte henne tyst och trumpet att bära nycklarna. Han hette Sune och var den enda av husfolket, som stannat hemma. Likgiltig och illa klädd, följde han henne i hälarna. När hon hade låst in de tyngre nycklarna i väggskåpet med en liten silvernyckel, som hängde på hennes egen knippa, vände hon sig om med orden: »Sune, jag och mina söner äro rikast i Sverige.»

»Därför får du också gäster att pråla för», gycklade han bittert och såg mot dörren. »Det är ju din högsta fröjd.»

En man haltade där in, stödd mot en krycka. Insjunket bröst, platta skuldror och ett ljust, gult hår, som vågigt föll ned över den svarta allvarsdräkten - det var allt, som kunde ses i skymningen. Han ställde sig vid den släckta härden och stirrade genom rököppningen i taket.

Den högmodiga Ingrid Ulva tog ett steg baklänges och ryckte Sune i ärmen. »Det är konungen, det är halte och läspe Erik», sade hon lågt. »Hur har han kommit hit? Och vad skall jag nu ta mig till? Här står jag i mina tarvligaste kläder, nära på som en trälkvinna. Bara vadmal.»

»Tsi, tså tschärnorna lytsa!» läspade konungen, och hans röst lät så innerligt hjärtegod, att den borde ha kunnat smälta det isigaste högmod till varmaste blodsdroppar. Men Ingrid Ulva var rådsnäll. »Vem du så är, vandringsman», sade hon med ett raskt beslut, »så sitt. Jag går att hämta min husmor, vår högättade fru Ingrid Ulva.»

Med korta steg skyndade hon sig upp till kistorna på loftet. Men när hon trevade utefter bältet, var nyckelknippan borta. Där stod hon utan nycklar, utan tjänare, med stängda visthus och kistor, hon, fru Ingrid Ulva! Och det mitt på det rika Bjälbo! Och i kistorna lågo kjortlar av guldtyg och vinkannor och bägare, som kunnat hedra ett biskopsbord.

En sådan förödmjukelse kan jag aldrig överleva», tänkte hon och lyddes efter minsta knäpp. »Ha tjänarna då alldeles glömt bort mig i sin nötskog? Vore de bara väl här, nå nå, då skulle de få hugga upp dörrar och lock med yxor. Och ni, vättar! Är det så ni löna er matmor? Gömma ni undan hennes nyckelknippa, just då hon bäst behöver den?»

Upphettad av iver gick hon ned i stekhuset, men där stod det bara litet vit gröt och en träbunke med mjölk. Hon rörde i askan med en kådsticka, till dess den tog eld och blossade upp, men hur hon lyste på golv och trappstenar, hittade hon inte nycklarna. »Här finns ingen annan hjälp», halvviskade hon, »än att fortsätta, som jag börjat, och låtsas, att jag är en dum trälkvinna. I mörkret kan jag ändå inte låta honom vänta.»

Hon satte den brinnande stickan i mungipan på trälvis och bar in gröten och mjölken till bordet. Där tände hon ett stackars ensamt vaxljus. och nu syntes, att det var en präktig hall med bonader och vapen och baner. Men välfägnaden var det klent med för att vara på det vittbekanta Bjälbo. »Vår mäktiga fru Ingrid», sade hon och satte tillbaka stickan mellan läpparna, »är ute och lustvandrar, följd av hela sin tjänarskara. Du får vänta, man, och ha tålamod.»

Då log Erik Läspe över hela ansiktet och nickade åt henne med klara, vänliga ögon. Han hade aldrig träffat henne förr, men han såg det breda fingerguldet, som hon hade glömt att draga av tummen. Därför förstod han, vem hon var. Han ville inte göra henne förlägen genom att tillstå sin upptäckt, utan tog för syns skull några skedblad av gröten. Sedan reste han sig och grep sin krycka. En älsklig vekhet låg över hans drag, och det var uppenbart, att en sådan herre aldrig kunnat föra ett dystspjut eller ett svärd. Med några blyga ord bjöd han tack och farväl och haltade så ut genom dörren lika stilla, som han kommit.

Sune satte sig vid bordsändan och muttrade några skadeglada ord, men knappt hade Ingrid Ulva tagit ett par steg framåt, när hon tvärstannade med ett rop. Foten stötte mot något blankt, som stack upp mellan golvplankorna. Som hon böjde sig ned, urskilde hon genast, att det var nyckelknippans kedja. »Det är ni, vättar, som gjort mig den försmädligheten, fast jag alltid varit god mot er», stammade hon och ryckte till sig nycklarna. Hon skyndade sig till kistorna och klädde sig i silke och fäste en liten pärlkrona på håret.

»Fort, elda på i stekhuset!» ropade hon till tjänarna, som nu också hördes på gårdsvallen. »Upp på hästen, första karl, och rid i kapp kung Erik! Hälsa honom, att nu är Ingrid Ulva hemkommen och väntar honom i högsätet.»

Röken bolmade snart ur stekhuset. Kannor och fat plockades fram, och bloss sattes i fackelhållarna utefter salsväggen. Det var annat det än den rykiga kådsticka, som hon nyss gått och tuggat på.

När allt var färdigt, stöttes dörren upp med ett muntert larm, som hade en hel krigarflock rusat in i hallen. Men också den gången var det bara en enda man, och det var hennes egen son Birger. Hans sneda, bruna ögon spelade av skalkaktighet. Han bredde ut armarna mot den högtidsklädda, där hon tronade mellan stålsvärden, som hängde på högsätesstolparna.

»Hell dig, jarlamoder!» ropade han segeryr.

»Mina söner äro tyvärr inga jarlar», invände hon strävt.

»Hell dig, kungamoder!»

»Den rätta konungen var nyss här, helge Eriks ättling. Han kom på kryckor. Var släkt har sin tid, och sedan torka grenarna.»

»Du vet, att jag är konungens bästa vän. Vi voro på väg till Alvastra. Då lät han sitt följe stanna bortom kullen och gick ensam hit för att överraska dig, mor. Det talas ju så mycket ont om oss Folkungar och allt vårt överdåd. Och vad fick han se?»

»En trälkvinna i vadmal.»

»En försagd, torftigt klädd husfru fick han se, den sjuka, men anspråkslösa och rättsinniga kung Erik. Han kände igen dig på ditt fingerguld.»

Birger höll upp och skrattade länge. Så ömsade hans ögon glans och fylldes av mörk eld. »och då», fortsatte han, »då tänkte Erik: Allt ont, som viskas om Folkungarna, är snack. Min gamla jarl, Ulv Fase, är mig påtvungen. När han lägger sig till ro - ack, att det snart skedde! - skall den kvinnans son bli min jarl. Och åt honom skänker jag min egen syster, efter jag inte själv har någon son, som kan ärva kronan. Uppfylld av sådana tankar, fortsatte den goda kung Erik i afton sin färd. Förstår du nu, Ingrid Ulva? Hell dig, Folkungamoder!»

Han drog lekfullt av henne fingerguldet och kastade det i golvspringan. »Se här tackoffret åt dina vättar, för att de i kväll gömde nyckelknippan.»

Sune, som tyst hört på, lät handen tungt falla i bordet. »Frände», sade han mulet, »med svek är det du börjar.»

Birger såg strängt på honom. »Vakta er för nästa svek, ni Folkungafränder, om ni trotsa mig!»

»Och om vi följa dig?»

»Då skall du ensam, du barfattiga man, få allt det guld och silver, som guden Jumala långt borta i Österland bär på sitt sköte.»

»Vad är det då du vill, om du blir jarl?»

»Att hedningarna på andra sidan Östersjön, som bränt vårt Sigtuna, skola döpas och göras till människor. Att det skall sprängas i stålberget och plogas i åkrarna. Att det skall sättas torn på Stockholm och lagfrid över era kvinnor och kyrkor och hem. Säg mig du bara, hur jag skall få mina korta år att räcka!»

»Nu hör jag, att du är den man, som vi i hundratals år ha längtat efter», utropade Sune och letade fram sin rustning ur vrån, där den länge hängt obegagnad. När Birger slutligen red bort igen, följde han honom.

Tiden gick, och många vårar bräckte sina isar. Ulv Fase skildes hädan, och Birger blev jarl. Snart var han den, som hade mest att säga i landet, och de gensträviga måste böja sig för hans kraft och darrade för hans vrede. Vid klockornas klang samlades nu menigheten på kyrkbackarna, där hänryckta munkar och präster stego upp med krucifixet i handen och predikade korståg. De talade om de riddarskaror, som kämpat och blött för att erövra den heliga graven ur de otrognas rövarhänder. Och de manade svenskarna att för sina själars frälsning också gå till strids mot hedningarna vid Östersjön. Folket trängde sig då fram under fromma jubelrop. Vid predikarens fötter låg en urholkad, järnbeslagen stock med hänglås. Den kallades offerstock. I den nedkastade fattiga och rika sin offerpenning till härtåget, glada att Guds heder skulle ökas. Och många ställde sina gåvor på själva altaret. »Gud vill det, ja, Gud vill det!» sorlade riddarna, och blodröda kors fästes under bön på deras mantlar. De voro helt och hållet klädda i brynjetyg, som gick ända upp till hakan. Stålhuvan hade framtill en plåt, som skyddande gick ned mellan ögonen. För att känna igen varandra hade de olika tecken på sköldarna. Solen sken på målade fåglar, hjortar, fiskar och blomster. Birger Jarls himmelsblå Folkungasköld bar ett gyllne lejon, och det långa svärdet var så tungt, att småsvennen blev het i pannan, när han skulle sticka det i hans bälte. Skutor och snäckor drogos så i havet, och under fladdret av heliga fanor bortseglade flottan till Finland, som då kallades Österland.

När Birger Jarl hade landstigit, uppreste han ett kors på stranden och lovade skoning åt alla, som läto döpa sig. Ett avlägset hylande svarade ur moarna, och förtrollade pilar begynte vina. Hedningarna i vildmarken voro rasande av hunger, ty de kristna prästerna vid kusten hade nekat dem att komma ned till hamnarna och köpa mat och salt. För att hämnas bundo de tillfångatagna kristna med håret vid unga, nedböjda björkar, som sedan gungade för vinden och lyfte de offrade upp och ned från marken.

»Det är blåsväder i dag», ropade hedningarna gäckande till korsfararna från sina gömställen bakom enbuskarna. »Kom in till oss i skogen och se, hur de döda kristmännen hoppa och dansa under björkarna!» Korsfararna drogo sina svärd och tågade sjungande framåt mellan snår och klyftor. Efter några dagar träffade de på en upptrampad stig, som ledde till en hög skidgård. Birger Jarl drev undan de utmagrade trollkarlarna, som vaktade grinden. »Vänd om, du, osälla främling!» viskade de utan att våga tala högt. »Här är gudens lustgård, här är Jumalas lund.» Jarlen gick ända in med sina förnämsta kämpar. Gräset växte där högt och blommigt, fast mörkt överskuggat av oxlar, rönnar, häggar och tusenåriga ekar. Lustigt drillande fåglars ljuvliga sång gjorde männen yra i huvudet, så att de vacklade omkring, leende eller gråtande, utan att kunna säga, om, de kände sig lyckliga eller förtvivlade. Under den lummigaste eken stod ett högt stenblock, bestrött med guld och silver, och överst låg en mindre sten som huvud. Det var Jumala.

»Jarl», stammade en kvävd röst, och Sune stapplade in mellan träden. Jag har sprungit mig varm, för att hinna dig. Det har kommit ett svenskt skepp. Erik Läspe är död.»

»Då skall jag hålla mitt löfte till dig», svarade jarlen och strök med handen ned allt guldet och silvret i Sunes framräckta hjälm. »Jumala, Jumala, böj på ditt stenhuvud, ty det är svenskarnas nya konung, som nu talar till dig!»

Men han såg, att trollkarlarna tassade fram och tryckte örat till stenblocket med ett ont skratt. »Vad lyssna ni efter?» sporde han. »Efter Jumalas svar», viskade de. »Han säger: Aldrig får du bära en kungakrona, Birger Jarl. Det blir Jumalas hämnd, för att du oskärade hans lund.»

Jarlen ryckte på axlarna och gick ut. Nedanför i vattnet döpte prästerna avmagrade män, kvinnor och barn, och på båda stränderna stod korsfararhären alltjämt med blottade svärd. Han befallde några av riddarna att stanna som hövdingar i det erövrade landet och skyndade sedan till skeppet.

När han kom hem till de svenska herrarna, sade de: »Vi ha tagit Valdemar, din äldsta son, till konung, efter hans mor var av helge Eriks ätt.» Den vredgade jarlen frågade, hur de dristat att välja ett barn i hans frånvaro. Men då framsteg en mäktig storman, som hette Joar Blå, och svarade: »Är du inte nöjd, kan jag väl ur den kappa, som jag bär, också skaka fram en konung.» Då teg jarlen.

Sune och andra missunnsamma Folkungar och herrar fejade snart sina vapen till uppror, men de blevo slagna vid Herrevadsbro, och de förnämsta måste böja huvudet under svärdet.

Valdemar dåsade helst i frustugan och lekte med sina vackra lockar. Magnus, den yngre sonen, som var mörk i hyn och blicken, bodde med sina riddare på Nyköpingshus, och Birger styrde ensam över hela riket. Glättig och lysande vid gästabudet, men sträng, där det gällde, att råda, blev han med åren vördad av ung och gammal. Han höll sitt löfte och tryggade friden med framsynta lagar, och han avskaffade det vidskepliga bruket, att den anklagade skulle kunna dömas att bära glödande järn till bevis på sin oskuld. De svenska kvinnorna sågo upp till honom med tacksamhet, ty förut hade allt arv efter deras far och mor gått till deras bröder, men nu gav han den lagen, att syster skulle ärva hälften mot broder.

På Bjälbo slutade han sina dagar. När de kämpar, som ännu levde kvar från korståget, stodo där mellan vaxljusen, sade de: »Jumala, din hämnd blev maktlös. Här på båren sover den faderligaste konung, fast han aldrig fick bära någon kungakrona.

XVII. SLAGET VID HOVA.

I Ramundeboda vid Tiveden stod ett urgammalt drotthus, beklätt med skallar av ihjälslagna vargar och omringat av murar. Konungarna togo in där vid sin eriksgata. En gång vid midsommartiden genljöd oförmodat det annars dödstysta nästet av säckpipor och trummor.

Glatt gick det till, det kunde man höra. Men så var det också den lättsinniga kung Valdemar, som höll gästabud, och det just när han i stället bort strida. Hans här stod på andra sidan skogen vid Hova, ty hertig Magnus hade gjort uppror mot sin krönta broder och ryckte fram söderifrån med både danska och svenska riddare under sitt baner.

Tiveden var hedningarnas och häxkarlarnas skog, och tjutande och rytande väsen ströko omkring på myrarna som vilsekomna hundar. Där bodde ännu här och var i klyftorna människor, som aldrig blivit döpta och aldrig hört en mässa, utan trodde på hult och högar och hemligt blotade åt källor och stenar. »Vi släppa ingen genom vår skog», sade de och begynte söka efter ett tjänligt samlingsställe innerst i den allra djupaste vildmarken.

»Hur länge jag än bor här, lär jag mig ändå aldrig att hitta», sade en gammal ensittare, som hette Hulv Skumble. »Var dag upptäcker jag svarta tjärnar, som jag aldrig fiskat i, myrar, som jag aldrig vetat om, örter, som jag aldrig plockat.»

Han stödde sig på kryckor och gömdes nästan under sitt vita skägg och hår. Som han nu letade, kom han in mellan sådana jättefuror, att han aldrig hade drömt om slika träd. Stället tycktes honom mindre likt en skog än en oändlig hall på skyhöga stöttor. Inga djur kunde han upptäcka, inga myggor eller flugor, ingenting flygande och lätt, ingen solglimt, knappt någon grönska. Åt alla sidor syntes bara grått och grått. Den barriga marken var jämn och slät som ett golv, men i höjden brusade det och dånade i kronorna, som knöto sina rödaktiga armar och brottades. Det var dock så högt ditupp, att suset föreföll helt avlägset, och nere vid marken var det stilla.

Då han hade fortsatt ett stycke, fick han syn på en källa. Här låg solen in, och här var inte lika ödsligt. Han räckte ned handen för att dricka, men drog den genast tillbaka för den spegelbild, som visade sig över hans skuldra. Häftigt vände han sig om.

Han stod framför guden Ti, som de andras skogsgångarna i mansåldrar letat efter utan att någonsin lyckas hitta. Beständigt hade de likväl sagt varann, att han ännu måste vad finnas kvar på något gömt ställe i sin skog.

Det var en alldeles övermossad stubbe med kornblå, vassa spetsar och omgjordad med ett järnband för att inte falla isär. Ovanför bältet var upptäljd en mun, som såg ut att ha flera rader av sneda och maskfrätta tänder. Det var armpipor av offrade människor, ty Ti var en stridsgud, och armen var människans medfödda vapen. Överallt i barken, som var sönderborrad av gravstickare, sutto Torsviggar, rostiga knivar och avbrutna pilspetsar, så att hela guden var klädd med taggar. Mot sidan hade myrorna stöttat en hög stack. Och mitt bland förgängelse och vittrande mordverktyg klättrade bekymmerslöst guldpyttorna, vårgudinnans skalbagge, med sjustjärnans sju svarta tecken på sina gulröda vingfjäll.

Hulv Skumble tänkte, att det var en god varsel, då han gjorde ett sådant fynd. Han ropade till de andra, men höll för öronen för att slippa att höra det förfärliga återskallet.

De samlades då kring källan och hängde upp sina kappor till skydd över kvinnorna. »Det ringer i Hova», sade de. »Slaget har begynt, och prästen står framför altaret. Men Valdemar sitter lugnt vid gästabudet i Ramundeboda. Det gör han rätt i. Han förlitar sig på skogen och oss.»

»I dag är efter alla gamla tecken en av årets lyckodagar», svarade Hulv Skumble. »Men för vem? För Magnus eller Valdemar? Det kan bero på oss. Månen, som bestämmer tiden, är i ny, och ni skola tälja upp bloss åt er till kvällen. Det finns bara ett, som säkert skall giva segern åt de våra, och det är ett människooffer. Men till dig, Ti, säger jag: Du har blivit orkeslös. Ingen har på länge givit dig sitt blod och sina lemmar. Hur skall du kunna hjälpa oss, om du inte, när solen rinner upp, kan se mot fienden utan att blinka! Jag skall skänka dig mina ögon. Jag har levat länge nog, och har inte mer någon glädje av dem, bara bitterhet och harm.»

När det blev afton, och blossen voro tända, ryckte han lös ett par Torsviggar, kände på deras kanter och valde ut den skarpaste. Sedan lät han binda sig vid stubben med händerna på ryggen. Under det att en finngubbe tog ut hans ögon med Torsviggen, uppgav han anden, och när de kastades i källan, sjönko de genast och blevo liggande på botten, stora och klara och utan att blinka för elden.

Då grepos alla, både kvinnor och män, av yrsel och svingade blossen upp mot nymånen, och häst efter häst blev framledd och offrad under besvärjelsesång. Blodet ströks på trädstammarna och flöt åt alla sidor i mossan. Ingen tvekade längre, att inte de gamla växtandarna nu i sankt Hans tid, då allt grodde och spirade, skulle upptaga en sista förtvivlad strid och i natt korsa sina mariga spjut med riddarnas svärd.

Slipdonen framtogos, och skogsgångarna vässade sina yxor. De voro illa rustade, många utan brynja och ingen med stålhuva. Men de visste sedan gammalt, att skogen säkrast försvarades genom att förvirra den inträngande och sprida skrämsel. Därför flådde de offerhästarna och lindade in sig i deras hudar med den blodiga sidan utåt. Hästskallarna, som de också togo huden av, höllo de över sig på stänger. Andra sleto upp sin skjorta och målade ett grinande huvud på bröstet och magen. Sedan kastade de över sig kappan, så att de sågo ut som kringhoppande stora huvud. Detta hade deras föräldrars föräldrar lärt av finndvärgarna, som stritt på det sättet, långt innan Ti ännu dyrkades som gud.

Några bondemän kommo springande, barhuvade och tomhänta. »Hertigens folk syns redan ute på myren», ropade de. »Hela Valdemars här är slagen vid Hova! Vi äro förlorade!»

Det prasslade och smällde mellan grenarna i den förut tysta ödemarken. Uppskrämda fåglar och rävar flydde förbi. En fårskock rusade fram med långa språng, följd av en brun ko, vars skälla pinglade ursinnigt.

Skogsgångarna förstodo, att fienden var alldeles inpå, och de bästa skyttarna klättrade upp i talltopparna på sina yxor. De andra ställde sig med kvinnorna bakom stammarna. Facklorna blevo nedstuckna i marken kring källan i lutande ställning, så att elden skulle falla i vattnet och inte tända barren. Fast inga människor längre kunde upptäckas, förblev skogen därigenom ljus som en upplyst, men tom sal.

Det dröjde en stund. Sedan närmade sig en vägvisare med några väpnade män. De tittade sig oroligt om åt alla sidor, men när de sågo de två klara ögonen, som betraktade dem ur källan, togo de sig om huvudet och flydde. Vägvisaren korsade sig och stod kvar ensam. »Gud, min drotten!» stammade han. »Vi äro i Tis skog. Vi äro på de sista hedningarnas hemliga offerställe. Hjälp oss, hjälp oss!»

I detsamma sträckte en tyst pil honom till marken.

De väpnade männen kommo snart tillbaka med hundratals spjutbärare, men alla stannade skräckslagna och bleknade. De främsta veko baklänges och trampade de andra på järnskorna. De sågo allting tydligt och klart framför sig i den ljusa skogen, blott inte några människor, och oupphörligt stupade en efter en för tysta pilar.

Nu framstörtade hela spökhären av hoppande jättehuvud och grinande hästskallar, och bakom följde i tät fylking spikklubbor och spjut.

Men då strök en grå rad av helt och hållet järnklädda män fram vid ena sidan som en rad av ulvar. De sträckte sig utefter marken. De togo höga språng framåt, trots den tunga rustningen, och alltid träffade deras svärd. Inga kunde motstå dem. Yxorna slogos ur händerna, pilar och spjut brötos mot deras brynjor som vass. Men när de stötte på en åldring eller halvvuxen, höllo de in sitt vapen och slogo honom på skuldran med orden: »Gack i frid! Jesus Kristus lever.»

Och genast skallade bakom dem under Tiveds-tallarna från hundratals munnar: »Kyrieleis, kyrieleis!»

De ryckte av spökena deras klädsel. Men när de kommo in bland de hotande kvinnorna, vände de svärdsknappen uppåt och böjde huvudet.

Den, som gick främst, var både resligast och en av de skickligaste. Han hade en tarvlig, slät hjälm med en liten mörk springa framför vardera ögat. Hans huggande svärd klöv Ti ända till roten, och de murkna benen och barkstyckena föllo åt båda sidorna. Det var lätt att känna igen, att det var hertigen själv. Bakefter följde hans häst som en trogen hund, utan att han behövde hålla honom i tygeln.

Småningom hade det dagat igen, och skogsfolket rusade i flykt från stam till stam. De kände, att besvärjelser och trolldom ingenting längre förmådde, att hedendomen var slagen, att de vilda skogsgudarna flydde liksom de själva och kröpo in under stenar och rösen som grävlingar och rävar för att dö eller klaga i de långa vinternätterna.

»Ve oss, förlorade», ropade skogsgångarna. »Nu taga riddarna landet. Se, se, det flyger duvor över deras hjälmar!»

Hertigens skara växte beständigt, och riddarna sjöngo omkring det blå Magnusbaneret:

»Kristus, hör dina riddares böner!

Spegla ljuvligt din mildhets stjärna

i det stål, som vår panna kröner,

faderlösa och arma att värna!»

Så snart de hade slutat, fortsattes sången av de eftersta nere vid myren:

»Kristus, hör dina riddares böner,

hör oss alla, som ropa ur tiden,

människors döttrar, människors söner!

Giv oss friden, friden, friden!»

Magnus band av hjälmen, och hans kraftfulla och brunhyade krigardrag blottades. »Till Mora stenar, så att vi få hylla dig som konung!» ropade riddarhären under skallande jubel och slag på sköldarna, ty nu var landet räddat från svaghet och förfall.

Valdemar dog slutligen i fängelse på Nyköpingshus. Magnus och hans lysande riddarhov blev däremot ärat över hela Norden, och han lade nya grundvalar under riket. Sedan blev han kallad Magnus Ladulås, och sagan har velat tyda det namnet så, att han med sina lagar satte skyddande lås för bondens lada.

Fotnot: »Kyrieleis», förkortning av »Kyrie eleison» (Herre förbarma dig!), var ett glädjerop, som ofta höjdes av korsfarare och pilgrimer.

XVIII. TYRGILS KNUTSSON.

När Magnus Ladulås, böjd av sjukdom, satt i sin borg på Visingsö och kände sitt slut nära, kallade han sin marsk, Tyrgils Knutsson. »Mina tre söner äro ännu små», sade han. »Styr du riket trofast!»

Sönerna hette Birger, Erik och Valdemar. Marsken blev en vis förmyndare, och folket sade: »Här fattas varken fröjd, dans eller tornej hos herrarna eller säd, fläsk och sill i stugorna. Sent kommer det att stå så väl till som nu i Tyrgils Knutssons dagar.»

När kung Birger blev aderton år, höll han bröllop med en syster till danakungen Erik Menved, som förut hade äktat hans egen syster.

Det var i Stockholm, och marsken öppnade ordentligt på rikets pung. Omringade av uppmärksamma åhörare, stodo gycklare och vandringsmusikanter på bord och tunnor och utropade med hög röst de sista nyheterna, efter det ännu inte fanns några tidningar. Var bekant riddare, som drog förbi, hälsades med glada rop. I husen, där riddarna fingo kvarter, utstuckos deras lansdukar genom fönstret, så att det hängde vapenprydda fanor, vart man såg. Häftigast blev jublet, när konungens båda bröder tågade in. Valdemar brydde sig ingen om, men Erik ville alla fram och hylla. Han strålade av ungdom och överdåd, och när han höjde handen, såg det ut, som tänkte han plocka guldpåsar och kungakronor från himmelens sky. »Driv undan byket!» sade han till sin småsven. »Jag vill inte gnida min fot mot trasorna.» Men hopens enda svar var ett nytt glädjesorl.

Slutligen blåste trumpetarna till tornej. Fruarna och jungfrurna, som sutto kring rännarbanan med silverkransar och mjuka dukar på håret, reste sig från bänkarna av iver. Med lansen stödd i armhålet jagade riddarna mot varann på sina hästar, och bakom stodo svennerna med bolstrar för de sårade. Också för löst folk flöt det den kvällen mjöd, öl och kirsedrank. En slogs med kniv, en annan med sin flaska, och den, som hade ingenting, drog sin trätobroder i håret. Störst var trängseln framför den timmersal, som enkom uppförts för riddarnas gästabud. Därinne räckte svennerna fram faten på knä, och där gick det inte an att snyta sig i fingrarna eller borra med knivskaftet i örat. Ja, knappt att peta tänderna med knivspetsen. Drack ena den andra till, skedde det med höviskt sänkta ögon, och köttbenen lades inte tillbaka på tallriken, utan slängdes under bordet, där hundarna slogos om dem. Det var annat än hos småfolk.

Hertig Erik skulle nästa dag slås till riddare. Vid mörkrets inbrott tog han riddarbadet. Iklädd vit skjorta, vakade han sedan hela natten med de andra riddarna i gråmunkarnas kyrka, som nu kallas Riddarholmskyrkan. Där knäböjde han på Magnus Ladulås gravsten framför högaltaret och bad: »Fader, lär mig att i allt bli dig lik!» Men tyst i hans hjärta, så tyst, att han själv knappt hörde det, viskade en mörk stämma: »och att som du, om det tarvas, rycka kronan från en svag dåre till broder.»

På långt håll ljöd sorlet nästa morgon, när han på rännarbanan steg fram inför kung Birger. Han satt blek under en baldakin bredvid sin brud, drottning Märta. Hon hade liten mun, men den kunde aldrig le, och de röda hårbucklorna vippade ovanför guldbandet. Med klar röst svor Erik riddareden: att strida för den heliga tron, stånda emot orätt, beskydda värnlösa och fader- och moderlösa, förakta svek och kämpa för sanning och rätt. Birger gav honom då ett slag med svärdsflatan över skuldran och utropade: »Statt upp ur ondskans sömn, bliv en stridsman med kärlek till friden och Gud hängiven!» Så gav han honom fridskyssen. Svärdet spändes vid hans sida, gyllne sporrar på fötterna, och hjälmen med sin fjäderbuske sattes på hans huvud. Nu var Erik riddare.

Tyrgils gladde sig, som en fader skulle fröjdats åt sina egna barn. Det syntes på hans hermelinsbrämade kappa, att han älskade prakt och var högättad och rik, och han ägde både gårdar och gruvor. Som en ny Birger Jarl styrde han med allt, men han var godmodigare och mer ödmjuk och nöjd att se andra nöjda. Hårlockarna kring de breda och fryntliga dragen begynte redan gråna, men ännu kunde han kasta sitt svärd i luften och fånga det vid fästet. Det svärdet hade följt honom på många krigiska äventyr i de karelska urmarkerna på andra sidan Östersjön. Och när lekar och fester nu voro över, började han åter tänka på att öka det svenska väldet.

Med den vänaste skeppshär seglade han ända upp i Nevafloden förbi de träskiga stränder, där Petersburgs guldbelagda kupoler nu glimma, men där stillheten då endast bröts av sumpfåglarnas skrin och snatter. Där byggde han ett fäste.

Ryssarna samlade sig då till en oöverskådlig här. De läto stora brinnande bål flyta utför strömmen mot de svenska skeppen, men marsken spände hejdande järnkedjor över vattnet. Granna hjälmar och rustningar blänkte i skogen, där ryssarna lägrade sig. En ung och oförfärad hjälte, som hette Mats Kättilmundsson, red då ut över vindbron och hälsade till sina stridsbröder uppe på vallen, att de skulle leva fälla. Nu stod det hos Gud i himmelriket, om han någonsin mer skulle komma tillbaka levande. Därpå lät han en tolk ropa till ryssarna, att han var färdig att strida med den tappraste. Den, som övervanns, skulle följa den andra som fånge med både sadel och häst.

Ryssarna höllo då rådslag, men ingen vågade sig fram. Hela dagen satt han där ensam framför fienden och väntade. Först när dagranden bleknade bortom skogen, vände han hästen och red tillbaka in i borgen, där han mottogs med vänfasta handslag. Men om morgonen fingo svenskarna se, att ryssarna hade mist lusten att strida mot sådana kämpar och smugit sig bort.

Marsken seglade då hem igen till Sverige, där alla visade honom största heder.

Han började nu att längta efter vila, och när han vid Birgers kröning hade bortgift sin yngsta dotter med Valdemar, bad han att bli befriad från vedermödorna med rikets skötsel. Bröderna svarade, att de inte kunde finna någon bättre man, och övertalade honom att fortfarande bistå kung Birger. Snart blevo de likväl oeniga om lumpna småsaker och misstrogna mot varann, och hertigarna fingo lära, att marsken troget stod på Birgers sida. »Så länge han lever», tänkte de, »få vi ingenting att säga i landet.» Därför intalade de Birger, att den ärevördiga marsken var enda grunden till missämjan.

En dag satt Tyrgils i Kungslena och styrkte sig efter en lång färd. Då gläntade en tjänare på dörren och viskade: »Jag ser kung Birger komma med sina bröder och många väpnade svenner. Fort till släden, marsk, om livet är dig kärt!» Tyrgils reste sig häpen och svarade: »Jag önskar, att jag hade tjänat min Gud så väl som konungen. Han är min vän, och jag är hans.»

Skaran störtade under tiden in med dragna vapen, och hertigarna ropade: »Så länge den mannen där får leva, blir det aldrig frid mellan oss bröder.» Birger stod askgrå och viljelös utan att tala. Då steg Tyrgils upp och utbrast: »Blygd skall du ha härav, konung, så länge du lever!»

Sedan blev han utledd och upplyft på en häst, och fötterna bundos ihop under hästbuken. På det sättet fördes han i köld och snö genom Tiveden under de korta vinterdagarna, då solen bara en stund sken fram, och under de långa nätterna. Många hästar voro tröttridna, då de slutligen hunno med den gamle till Stockholm och inspärrade honom i tornet.

Valdemar försköt hans dotter. När marsken gick under det fuktiga valvet och tänkte på, hur troget han tjänat sin herre, hörde han spel och dans från salarna, där bröderna förlustade sig i plötslig endräkt och gamman. En dag kom en riddare ned till honom och sade: »Sätt upp ditt testamente och gör ditt skriftemål, ty konungen vill, att du skall dö. Tillgiv mig, att jag måste föra fram ett sådant budskap. Det skall jag sörja över till min sista stund.»

Sedan fördes marsken ut till det ställe, där Södermalmstorg nu har sin plats. Där voro då betesmarker, och en och annan stuga låg vid vägen. Han fick knäfalla under svärdet, och så snart han var halshuggen, nedgrävdes kroppen. Över graven reste hans fränder och tjänare ett altare med kors, och de, som mindes hans lyckliga år, bådo där för hans själ. När det vårade igen, flyttades hans kista till gråmunkarnas kyrka och nedsattes några steg från Magnus Ladulås’ minneshäll. »Oroligt sover du nu i din grav, Magnus Ladulås», tänkte de, som buro kistan. »Hur skall det nu gå för dina söner?»

XIX. NYKÖPINGS GÄSTABUD. BORTBYTINGENS GÅVA.

Det glödde av rönnbär i skogsdungarna, och det betydde hård vinter. För att slippa att frysa släpade en bonde in ett helt grantimmer i stugan och lade det mot härdkanten. Stocken var så lång, att den räckte ända till tröskeln. Allteftersom toppen kolnade, makade han trädet längre in över glödhögen. På det sättet hade han alltid eld.

Ibland om nätterna, när det var som kallast, hörde han, hur trollen kommo insmygande och stodo och jämrade och gruvade sig. Men så snart de fått tina händer och fötter en smula, klättrade de muntra och glada upp på granstammen. Där kunde de sitta och gränsla sex, åtta stycken, klumpiga och fula, med rynkiga och gamla ansikten. När deras kläder fastnade i kådan, skrattade de, så att målet svek dem.

Det blev allt mörkare vinter, och så kom Lucianatten. Den var så lång, att till och med tuppen försov sig och glömde att gala. Och då somnade alla åtta fulingarna framstupa över stocken. När solen sken in och väckte bonden, sprang han ur sänghalmen och fick fatt i det närmsta trollet. »Nu skall du få, din leda stygging», sade han, skakade trollet, allt vad han orkade, och höll upp det i solstrimman. »Jag vet nog, hur man gör slut på en sådan.»

Som strålen guldfärgade trollet, sprack det med en knall och föll ihop till en påse av brunt skinn. Bonden hängde skinnet på väggen och tyckte, att det kunde bli en bra jaktväska.

Ännu så länge hade trollen varit oförargliga och beskedliga. Men nästa natt stulo de bort hans lilla späda dotter Cicilla och lade i stället dit ett av sina egna trollbarn. Bonden var änkeman. »Vem är du?» frågade han, då han vaknade och fick se en brun unge, som satt i halmen och rev i sitt svarta och toviga hår. »Jag heter Trulla-Ho», svarade bortbytingen och vickade fram till mjölkbunken på sina korta och skeva ben. Armarna voro så långa, att händerna släpade.

Hon åt och drack allt, som hon kom över, men det var bara magen och huvudet, som växte. Bonden kunde aldrig glömma sin vackra och blåögda Cicilla, utan sörjde sig till döds. Trulla-Ho blev då ensam i stugan.

Stigen dit växte snart igen. Inga andra än häxor vågade att gå den, och de hade sina kojor här och var i skogen. Det var underliga gamla ensitterskor, som skydde människors sällskap, men trivdes med Trulla-Ho, och hon lärde åt dem mången hemlig kunskap efter sitt trollvetande.

Ett stycke därifrån stod ännu den stendös, där Ura-Kaipa hade gravsatts för tusentals år sedan. Kring den samlades häxorna en skärtorsdagskväll. I de små offergroparna eller älvkvarnarna på den översta stenen ströko de smör och fett från sina smörjehorn och brände dockor av stickor och traslappar. Lågorna hoppade, och bakom rötterna på ett kullblåst träd satt fullmånen. En häxa, som kände sig förtrollad till en fisk, gapade och slöt oupphörligt munnen utan att tala. Så började hon till sist att blåsa och spela i ett tjuvben, som plockats under galgen. och då rörde sig de andra omkring stenen som en flock av grå vargryggar och sjöngo. Det lät som ett sakta skällande:

»Galgen grönskar, skallen hoppar.

Blodet droppar.

Hanefötter, alerot,

älvablot.

Musulavi, avi, extraborum,

sumulus sumin peccatorum,

ai ain et arri.»

En blek man i guldglittrande dräkt närmade sig mellan buskarna. Hans ögonlock voro röda som av gråt eller sömnlöshet, men han gned sinnesslött händerna och såg sig road och belåtet omkring. Svennerna, som voro med honom, buro bågar och falkar, ty han var på hemvägen från en jaktfärd. De försökte hålla honom tillbaka, men han lät inte hejda sig. »Jag är kung Birger», sade han med ett lyckligt leende mot häxorna. »Märta, min drottning, finge du bara för en enda gång se ett sådant upptåg, skulle du också kunna le!»

»Har din drottning då så svårt att dra på smilbandet?» frågade Trulla-Ho, och dansen stannade av.

Birger blev svårmodig, och ögonen irrade. »Hon är stel här omkring läpparna», viskade han och tryckte fingrarna mot ansiktet. »Har du något medel däremot, häxa?»

»Jag tänker, att hon nog minsann kan få skratta åt en tio gånger galnare häxnatt, om du vill.» Hon räckte honom därmed litet fnas, som hade skavts loss mellan två sammanvuxna träd. »Tvedräkt och syskonhat gömmas i de smulorna», mumlade hon så otydligt och grumligt, att han inte kunde höra det. Litet högre tillade hon: »Strö några nypor härav i mjödet, när du sitter med dina bröder, kung Birger!»

Han knöt in gåvan i mantelsnibben och fortsatte med ett lyckligt leende sin ödsliga vandring genom den månljusa skogen.

CICILLA I SKOGEN.

Vid mickelsmässan, när lappkäringarna brukade stå på sina fjäll och locka till sig skogsfågeln, var det buller i Håtuna kungsgård.

Septemberlövet började falla och täckte marken som en gul matta. Endast alarna speglade ännu sin mörka grönska i Mälarviken. En mängd båtar kommo roende från Hunhammar, och i den första stodo hertigarna Erik och Valdemar. Ett år hade ännu inte förflutit, sedan de övertalade sin broder att låta fängsla den ädla fosterfadern, Tyrgils Knutsson.

Kung Birger, som firade helgen på Håtuna och just skulle gå till bords, tog väl emot dem och förde deras män till härbärget. Där väpnade sig hemligt de objudna gästerna, och om kvällen rusade de ut och tillfångatogo och bortförde både drottningen och konungen. Drottningen måste till och med springa ett långt stycke på vägen mellan hästarna.

Arvid Smålänning, en trogen sven, lyckades under stridslarmet att rycka till sig Birgers sexåriga son, Magnus, och flydde med honom. Han lyfte upp honom på sin starka rygg och lät honom rida malsäck. »Lilla hertig», sade han, »det är inte skogsfågeln, som i kväll är orolig och smäller med vingarna. Jag hör tröttridna hästar flåsa alldeles bakom oss, men jag har reda på stigar, där ingen förföljare hittar. Lång är vägen över vildmarker och sjöar till din morbroder, Erik Menved i Danmark, men jag skall bära dig ända dit, så att du får skydd. Han skall fostra dig till riddare.»

Vid dagljusningen kastade sig Arvid uttröttad en stund på mossan och somnade. Då fick Magnus se något mycket sällsamt. Trollen hade sin hög alldeles bredvid, och ur den utkom en liten småpiga, som var det vänaste någon kunnat tänka. Fast hon såg ut att inte vara äldre än han, måste hon kröka sig för att inte stöta huvudet mot jordtaket över ingången. Hon gick och bredde ut dvärgvävar på marken till blekning, och de glittrade och glimmade så tunna, att lingonriset syntes genom dem.

Det var Cicilla, bondedottern, som trollen hade stulit. Sitt forna hem mindes hon inte längre, men de underjordiska hade döpt henne i sand på trollvis och givit henne en liten silverkalk i faddergåva. De voro rädda för åskan och vågade sig bara ut i gråväder, då solen var skymd, men i högen lekte de och hade roligt. Hon tog Magnus för en dvärg, som kom på besök, och räckte honom handen. »Stig in», bad hon. Han kröp då in med henne i högen, och trollen satte fram små dryckeshorn och fat med stensöta och torkade bär. Det låg ett bär på vart fat.

»Mig lurar ingen», sade trollkungen listigt, då han ett par gånger fyllt hornet med några droppar söt vört, som snattats i gårdarna. Hornet var inte större än lillfingret på en barnhandske. »Jag är så gammal, att jag sett två högskogar ruttna, och jag vet också, vem du är, lilla hertig. Hela landet skall en gång bli ditt, om du bara får leva. Vart tänker du nu rida på din tvåfotade häst?»

»Till Erik Menved», svarade Magnus.

»Är det en storbonde?»

»Nej, trollgubbe. Erik Menved är en riddarkonung. Minns, vad du hört om min farfar, den vördade riddaren Magnus Ladulås. Då kan du tänka ut, hur Erik Menved måtte vara.»

»Jag skall försöka», svarade gubben och strök genom skägget. »Småpigan här är heller inte en dotter av oss underjordiska, och hon börjar växa så, att hon snart inte får rum längre i jordkulan. Hur skola vi då bära oss åt? Det är det ledsamma med er människobarn, att ni bli så stora.»

»Jag får väl komma och hämta henne», ropade Magnus till så högt och trotsigt, att den trogna Arvid vaknade. Förskräckt grep han sin skyddsling i fötterna, som stucko ut ur högen, och svingade honom upp på sin rygg. Men Magnus drog sin dolk och riste då och då ett märke i granstammarna, medan han bars bort.

Cicilla följde med vemodiga ögon sin nyvunna lekbroder, där han försvann mellan kvistarna. Det var första gången hon hade sett en människa, sedan hon började att växa, och nu förstod hon, att hon själv hade en människas själ. Från den stunden trivdes han inte längre med det otympliga småfolket, utan gick ofta ensam.

En afton tog hon fram sin silverkalk. Trollen hade sagt: »Längtar du någon gång att få svar på en fråga, som du mycket tänker på, gå då, rätt som dagen och natten skiljas åt, till en källa, där ingen människa har druckit, och fyll där kalken med vatten.» Hon visste, var en sådan källa klar och stilla låg mellan höga stenblock. Försiktigt böjde hon undan ormbunkarna och fyllde kalken med det aldrig grumlade vattnet.

Då blänkte det till djupast i kalken, och liksom genom ett vindöga såg hon ned i en härlig sal, fylld av riddare. En ädel gestalt med sorgbundna drag satt i högsätet och höll Magnus på sitt knä. »Det måste vara Erik Menved», tänkte hon. »Då vet jag, att Magnus nu är hos en god fader. Undrar om han glömt mig.» Framför högsätet stod Arvid Smålänning och berättade något under tårar. Hon sträckte sig fram för att se bättre, men i detsamma slocknade dagranden bortom grantopparna, och vattnet speglade bara den tomma, gråkalla himlen. Då stack hon kalken under bältet och nynnade för sig själv: »Tungt är att sitta ensam, när sol går i skog.»

DROTTNING MÄRTA STORLER.

Birger och hans drottning höllos i fångenskap på Nyköpingshus, men när Erik Menved redde sig att komma dem till hjälp med sina riddare, blevo de frigivna. Ändå rådde det oenighet mellan bröderna, och hertigarna togo ifrån Birger större delen av hans rike. Sedan de i många år hade tvistat med varann, kommo de slutligen överens om, att det nu skulle vara fred och sämja. Drottning Märta bar likväl i tysthet på helt andra drömmar. Hon ville tänka ut någon hämnd, som sent skulle glömmas, och därför skickade hon bud till häxorna på skogen. Trulla-Ho lade då betsel på en kalv och red till Nyköpingshus.

Där blev hon införd i fängelset. I trappan kom drottningen och höll i famnen ett såll, som var fyllt med klutar. Bakom stod Birger med händerna instuckna mellan knäna och tindrade av nyfikenhet. »Är du något till häxa», sade hon, »så skjut trollskott på hertig Erik, att han sjuknar och dör!»

Trulla-Ho gjorde sig då av klutarna en docka, som hon döpte med sand till Erik, och så fick hon sig en båge med alpil. Men när hon skulle skjuta det förgörande trollskottet på dockan, knakade det i bågen. Hon stammade: »Jag kan inte. Förlåt, drottning Märta, jag kan inte. Hertigen är en vigd riddare, och på en sådan biter inte min pil.» Drottningen kastade vred sållet. »Förbli då, där du är, så skall jag väl själv finna bättre råd», sade hon och gick tillbaka upp i slottet med konungen.

Det var många häxor och andra fångar i valvet. Dagen lång stodo de vid gallergrinden och uslade sig och tiggde om en beta bröd, när vakterna gingo förbi. Där fingo de nyheter om det, som hände, och det var inte vanliga ting. Hertig Valdemar, som inte på länge hade sett sina fränder, kom på besök, och när han skulle åstad igen, stod drottningen bredvid hästen och torkade sig i ögonen. »Låt oss glömma allt gammalt groll», halvsnyftade hon. »Stor smärta gör det mig, det skall du säga Erik, att Birger och jag så sällan få träffa honom. Gud må veta, att jag älskar honom som min egen köttsliga broder.»

Valdemar hämtade då Erik, och en tid före jul redo de båda bröderna in genom slottsporten. »Varningar ha inte felats», sade Erik och slog lustigt på svärdet. »Det livar bara riddarhjärtat och ger en präktig törst vid gillet. Låt småfolk sörja!»

Birger kom på trappan med öppna armar och ledde dem vid vardera handen upp i salen. Där intågade festklädda svenner med vin och mjöd och otaliga rätter. Och ljuslågorna kunde inte räknas, och så börjades Nyköpings gästabud vid hornsmatter och trumslag.

»Vem är det, som skrattar?» frågade fångarna varann nere i valvet. »Sällan skrattade någon så mycket och så gott.» Trulla-Ho svarade: »Rösten känner jag igen. Det är drottning Märtas. Hon, som annars har så svårt att le! Jag anar nog, vad konungen i kväll har lagt i mjödet. Den kryddan har han fått av mig.»

När det blev sent, gick hertigarnas folk till sina härbärgen i staden, men deras sadlar och rustningar och vapen lågo kvar i portstugan. Drotseten Brunke kom med nyckelknippan, grym, oförskräckt, befallande, men Birger trogen. Hans kläder pöste, som hade han hängt på sig fyra pälsar, kroknäsan bar han högt, och hjälmen med den vida fjäderbusken åkte ned i nacken. När väl den sista hade vandrat ut, slöt han till porten. »Kung Birger», sade han i detsamma, ty han såg, att en skugga gled förbi utefter muren. »Här strövar du villrådig kring på gården och svalkar pannan, ända tills du glömmer den hämnd, som du tyst svor på nytt vid var klunk mjöd. Slå till i natt! Vid nästa gästabud blir det törhända annars du, som sätts i stock och klove.»

Han stack sin arm under konungens och förde honom med sig upp i slottet. En stund blev det nu stilla. Fångarna trodde, att ingenting mer skulle hända den natten, och började att släpa ihop halmen för att sova.

Då flammade med ens bloss i gången till hertigarnas sovstuga, och korsade svärd rasslade. »Håll upp, broder Valdemar, här hjälper ingen strid!» hördes Erik ropa. Strax efteråt kommo hertigarna i fängelsetrappan, omgivna av vakt, barfota och med bundna händer. De hade kastat över sig sina rockar, men voro annars utan kläder, och bakom dem ropade Birger stirrande: »Minnens I Håtunaleken, minnens I Håtunaleken!»

De stängdes in i ett valv, och när dagen tog till att gry, ditfördes också deras män från härbärgena i staden. Alla, väl tjugu stycken, sattes i rad i en och samma stock. Ute på gården såg det ut som en marknad. Där satt slottsfolket i ring och lottade om deras hästar och rustningar och genomsökte deras säckar. Kung Birger slog händerna samman och ropade som en dåre: »Signe den helge and min drottning! Nu är Sverige mitt!»

Under de följande dagarna viskade Brunke och drottningen många onda råd i hans öra. Slutligen lät han flytta sina bröder till ett ännu dystrare fängelse på bara klippan djupast nere i tornet. Där kedjades de vid muren på vardera sidan om en pöl med förskämt vatten, och när stocken slogs igen om Eriks ben, flög en splinta mot hans öga, så att blodet droppade över kinden och bröstet.

Fångarna vid gallergrinden sågo, hur Birger tågade bort med väpnade skaror, men när han kom tillbaka igen, var det slut med hans lust att skratta. I Stockholm hade borgarna stängt stadens portar mitt framför honom och jagat honom på flykt över norra malmen. Från by till by, från gård till gård flög ryktet om Nyköpings gästabud och hertigarnas pina och nöd. Deras vänner, Mats Kättilmundsson och lagman Birger Persson på Finnstad och andra av landets ädlaste män, samlade beslutsamt västgötar, upplänningar och smålänningar till uppror.

Birger stod på slottsgården med uppdragna axlar och kramade järnhandskarna. Än såg han ned i sanden, än mot skyarna. »Låt sadla hästarna», befallde han osäkert. »Stegeborg har fasta murar och hamn för goda segelskepp, om det till sist går illa. Jag föraktar mina fiender och alla i mitt forna land!»

»Förakt» - Brunke ställde sig framför honom med händerna i sidorna - »det är ett ord för svaga män och slappa läppar. Det brukas mest av den, som skrattas ut och ingenting kan svara. Det är den slagnas ord och aldrig segrarns. Var glad, att jag kan handla med mitt svärd, när vettskrämd du kryper upp på hästen med ditt förakt och flyr i sporrsträck.»

»Han tror mig tveka», mumlade Birger och vände sig bort. Rödflammig gick han till tornet och vred om nyckeln med flerdubbla slag, tills låset var fullstängt. Sedan slungade han den med harmens styrka i ån, som brun och djup strömmade nedanför den branta vallen.

Under gravlik tystnad steg han därefter till häst mellan drottningen och Brunke och skyndade bort med hela sitt hov.

Ännu en tid hörde fångarna, hur hertigarna talade med varann nere i valvet, men så blev det tyst. Det var då full sommar, och upprorshärens vapen blänkte redan på de omliggande bergskullarna. Borghövdingen lät då bryta sönder låset till tornet och hämtade upp hertigarnas avtärda och döda kroppar. De lades på en bår, som täckts med guldtyg. Den ställdes ut framför de belägrande, så att de med egna ögon skulle övertyga sig, att de inte längre hade något att strida för. Var det den stolta hertig Erik, som låg där så åldrad och hopfallen? Skräckslagna trängdes de omkring båren och lovade, att av hela Nyköpingshus skulle det inte bli kvar sten på sten.

Några av männen lyfte båren på sina axlar och buro den till hertigarnas änkor i Stockholm, och där firades på vårfrudagen likbegängelsen i Storkyrkan.

De belägrande inträngde emellertid snart i Nyköpingshus. Harmfyllda bondehopar begynte genast förstörelsen med yxor och spett, och brandröken slog upp. De utsluppna häxorna klättrade omkring på vallarna och kraxade och hiade som kråkor och glador. Spåkunnig och vildögd satt Trulla-Ho på tornkrönet och sjöng:

»Ja, brinn och brinn som strå och bark,

du grå Nyköpingshus!

På nytt din vägg kan muras stark

och kalkas vit och ljus,

men sucka skall det ur din mark

vid nattens storma och flöjelns skri.

Ett hem skall du förbli

för samvetskval och bårar

och sorg och änketårar.»

MAGNUS KOMMER MED ERIK MENVEDS RIDDARE.

Cicilla stod vid källan i skogen med sin silverkalk. Hon hade vuxit upp, och när hon nu forskade i kalken, förbryllades hon. Hon urskilde de mer och mer klarnande dragen av en ung riddare, som följd av otaliga blanka hjälmar färdades på en slingrande stig. Fast kvistarna ibland tycktes skymma honom, och fast åren hade gått, kände hon igen, att det var hennes hertig. Hon såg på honom så länge, att han till slut liksom kände hennes blick och mötte den i en dröm. Han fick ett lyckligt uttryck och gav hästen fria tyglar.

Då gömde hon silverkalken under bältet. Hon tog dvärgarnas små händer i sina och sade dem farväl, fast de gräto, ty nu var hon för stor att längre bo med dem i deras trånga kula. Sedan började hon att vandra. »Han tänkte ändå komma tillbaka», sade hon, när hon såg skårorna, som han hade ristat i stammarna. »Nu blir det mig, som de få visa vägen.» Många voro igengrodda, men hur det så var, letade hon sig fram till en bred stig. Där kom Magnus med sex hundra skinande ryttare från Erik Menveds hov.

Han sprang genast ur sadeln och hälsade henne. »Du är välkommen», svarade hon förläget. »Här är ont om rättsinniga människor.» Hon blev allvarlig och viskade hastigt: »Jag vet allt genom trollen. Din far, den största nidingen bland Folkungar... är det för hans skull du kommer?»

»Han är ändå min far», sade Magnus och slog ned ögonen. »Övergiven är han av alla, och för honom och mitt rike vill och måste jag strida.»

Hon såg; att bilden av en halvvuxen jungfru med guldkrona var målad på hans sköld, men bilden var sönderskuren med flera dolksnitt. Han märkte hennes undran. »De trolovade mig med Ingeborg Håkansdotter i Norge, som förut var bestämd åt Erik», sade han och rynkade ögonbrynen. »Men Erik tog henne ifrån mig igen, och då skar jag sönder hennes bild på skölden. Nu är hon hans änka. Allt togo de ifrån mig, både brud och rike.»

»Varför bär du då skölden?»

»För att minnas, hur de ha lekt med mitt liv. Jag säger dig, att bleve en enda mig trogen för min egen skull, och vore det också du, Cicilla, i din lappade ekorrtröja, då visste jag, vem jag på segerns dag skulle sätta bredvid mig i högsätet.»

Han lyfte tre fingrar, och det flög ett sken över hans panna. Sedan svingade han sig upp på hästen och red bort med sina kämpar. »En farande riddares ord, det är som sommarskyar», småsjöng hon för sig själv och fortsatte att gå.

Det vimlade av tiggare på vägen. En släpade sig fram på brädlappar, den nästa linkade på träben, men somliga musicerade och ledde björnar, som kunde dansa. Ibland kom en skara på hundra stycken med sin särskilda tiggarhövding, som hade en röd klut fastsydd på huvan. När tiggarna fingo syn på Cicillas skönhet, togo de henne med sig till gårdar och marknader och läto henne sjunga.

Var hon steg fram, ljöd ett sakta mummel av beundran, och det inte minst bland de belägrande utanför Stegeborg. Kung Birger hade gått ombord på ett skepp med Brunke och sin drottning och flytt till Gottland, men hertig Magnus var instängd med Erik Menveds tappra kämpar i fästet. Hon kände ofta igen honom, där han stod på vallen, nittonårig och spänstig med sitt tudelade, långa, ljusa hår. Men för var gång blev hans uppsyn mer bekymrad, ty hungersnöd och sjukdom rasade innanför murarna. Hur gärna hade hon inte velat räcka honom en av de bärkorgar, som hon och de andra tiggerskorna buro kring bland de belägrande, men det fick hon inte.

Brunke skaffade sig under tiden några gotska skutor och spikade upp skyddande bräder utefter relingarna. Därefter förde han ombord kung Birgers sista krigare och många rikligt fyllda mattunnor. Men när han styrde in mellan Östgötaskären, omringades skeppen och brändes, så att han själv måste springa i vattnet och blev gripen. Det återstod ingenting annat för Magnus och hans uthungrade folk än att öppna borgporten och giva sig. När han red ut, sträckte han händerna mot Cicilla, men segrarna sprungo emellan med sina spjut. Fast de hade lovat honom skydd och säkerhet, förde de honom som fånge till tornet i Stockholm. På elva tusen jungfrurs dag samlade Mats Kättilmundsson, som valts till riksföreståndare, de andra herrarna och satte sig att döma honom. Det var på den dagen femtiofyra år förut, som Folkungarnas fader, den väldiga Birger Jarl, efter ett segerrikt liv utandades sin sista suck.

Det blev nu stilla vid Stegeborg, sedan de belägrade hade sträckt vapen, och tiggarskaran tvangs småningom att också ströva bort till andra ställen, där det var liv och handel och hopp om rikliga allmosor. Den långsamma vandringen gick från stad till stad. Det var en klar höstdag, då Stockholms högsta spiror plötsligt stucko upp över kullarna. Skogstrollen hade inte lärt Cicilla korstecknet, och hon bävade, när hon hörde nunnornas sång från Klara kloster. På andra sidan den uppblötta vägen var en sandås med galgar. Där hade Brunke slutligen blivit halshuggen till straff för sina onda råd vid Nyköpings gästabud. De mötande forbönderna kallade också höjden för Brunkeberg. Men nu krökte vägen, och Stockholm sken fram med sina murar och torn och gröna torvtak. Cicilla, som annars tyst och tankspridd brukade följa efter de andra, var den sista i skaran. Hon blev så betagen av den plötsliga synen, att hon glad påskyndade sin gång. Men hon hade inte tagit många steg, innan hon på Helgeandsholmen hejdades av en folksamling.

Knektar hade ställt upp sig kring en utbredd matta och bildade en spetsgård med sina spjut. Inifrån spetsgården ljödo orden: »Stig fram, hertig Magnus, och gälda, vad din fäder brutit!» Hon försökte att resa sig för att se, men det blev mörkt för ögonen, och hon gled ned på knä. »Han är oskyldig!» ropade folket. »Han har bara stritt, för sin fader och sitt ärvda rike. Han, som är så ung, skall han nu dö?» Ett svärd blinkade till. Fyra riddare gingo sedan fram och lyfte kung Birgers döda son på en bår och höljde honom med ett guldtyg. Följda av sjungande präster och munkar med ljus, buro de honom till Gråmunkeholmens kyrka, där hällen hade lyfts undan från Magnus Ladulås’ grav.

Kung Birger hade då flytt med sin drottning till Danmark, men där dog mitt i kraftens dagar Erik Menved från sina stora drömmar. Några månader förut hade hans drottning Ingeborg, Birgers syster, slutat ett liv av besvikelser utan att ha skänkt sin make någon son. Övergiven, utan land, utan vänner, försjönk Birger efter budskapet om sonens död i samvetskval och sorg, och redan nästa år slog hans sista stund. Hans änka överlevde honom ännu i tjugu dystra och ensamma år, och båda fingo sin grift vid sidan om Erik Menveds drottning i Ringsteds kyrka.

För var ny dag växte tiggarskarorna i Stockholm. Klagande drogo de genom gatorna och lägrade sig med sina bylten på torget eller utanför stadsportarna. De talade om den nöd, som bredde sig över jorden till straff för hennes synder. Predikande förutsade de en fasans tid, då minsta barns glädje skulle förstummas och vart hus genljuda av gråt och kvidan. Kyrkorna fylldes av offrande och bedjande, som anropade himlen om miskund och fruktade, att världen skulle förgås.

Tidigt åldrad i sina trasor, följde Cicilla tiggarna från dörr till dörr, och hon var inte längre nog fager att stiga fram och sjunga. En afton stod hon med de andra utanför portvalvet till ett hus, där en berömd kopparsmed och klockgjutare hade sin verkstad. Hans skägg var grått och spetsigt, hans kåpa svart. Det viskades, att han hittat de vises sten och kunde smälta guld till en klar dryck, som botade alla sjukdomar. »0 Demokritos, o Pytagoras, o du Rajmundus Lullus!» mumlade han och lyfte händerna mot metallstyckena och flaskorna och fågelskallarna på hyllan. Det var namn på stora lärda, men folket trodde, att det var besvärjelser, och försökte att komma ihåg de främmande orden.

Nu sysslade han med en hög, sjuarmad ljusstake, som skulle uppställas till åminnelse av Eriks och Valdemars likbegängelse. Den skulle nederst vila på Folkungalejon, och han höll redan på att gjuta dem. Oupphörligt inträdde män och kvinnor och kastade små gåvor av tenn och koppar i flamugnen. Då eldströmmen slutligen genom en fåra i marken rann ned till gjutformen, knäföll mästaren med alla sina lärlingar. »Gud give Folkungarnas själar nåd och ro!» bad han och knäppte händerna.

Det blev då rörelse bland tiggarna. Cicilla trängde sig in i det vita skenet, som kom hennes drag att lysa med förklarad blekhet. Ur bältet letade hon fram sin silverkalk, och alla förundrades, att hon under så många år av hunger och brist nänts gömma en sådan dyrbarhet. Det var det enda hon ägde i hela världen, och stilla, utan ett ord lät hon sin kärleksgåva glida ned i eldstrimman. Ett ögonblick glimmade ännu silvret blankt och vitt, men så blandades det med det glödande flödet. Det försvann där, liksom hennes eget stackars skuggliv spårlöst runnit bort bland de storas strider. Hon drog ned den lappade huvan och gick tillbaka ut i mörkret, och ingen hörde sedan något om hennes öden.

Den sjuarmade staken står nu framför altaret i Stockholms Storkyrka. När ljusen i den staken brinna med sina små törnkransar av strålar, låt oss då ibland tänka på de olyckliga Folkungarna!

XX. EN JULNATT PÅ FINNSTAD.

På Käggleholm vid sjön Väringen i Närke bodde herr Gudmar Månsson. Han satt helst vid bägaren eller på hästryggen, och en julafton red han ut på den frusna sjön och blev borta. Nästa julafton hördes hovtramp på gården. Hans hustru sprang till dörren med de andra, som voro inne i stugan, och utropade glad: »Se, herr Gudmar!» Men han vände hästen, och den slog bakut, så att tre eller fyra stockar föllo in i stugan. Sedan sprängde han bort och syntes aldrig mer.

När det för tredje gången led mot jul, sade hon till sin son Ulv: »På Finnstad långt ute mot Roslagen bor den vördade och myndiga lagmannen över Tiundaland, Birger Persson. Han är änkeman nu, men jag vet, att hans lilla dotter Birgitta får vara hemma hos honom över helgen. Snart blir hon tretton år och du aderton. och nu skall jag yppa något för dig. Din salig fader och herr Birger ha talats vid om gifte mellan er två. Jag vill inte neka dig att själv först få träffa henne. Rid till Finnstad! Ulv, säg, hur skulle du helst önska dig din husfru?»

Ulv Gudmarsson, som bråddes en smula på fadern, knäppte med fingrarna och svarade: »Hej, mor! Hon skall vara glimmande glad och låta mig sjunga vid bägarn. Hej, hej, mor! Hon skall kunna dansa med mig, tills solen rinner opp.»

Och så kastade han sig i sadeln och red till Finnstad.

Gårdslängan vid Finnstad var mörktjärad och dyster. Den låg omgiven av stensättningar från hednatiden och sönderrasade berg med hålor och kringkastade klippstycken. Trälarna voro frigivna, men till stor del av finnblod och kunniga i skrock och allt slags trolltyg. De voro trogna som guld mot sin husbonde, och barnen höllo av dem, men bakom hans rygg hade de sin tro för sig. De gingo ut och bugade för nyårsnyet med glad uppsyn, men de aktade sig att hugga timmer, när månen var uppe, ty, då kom det ohyra i det nya huset. Dog någon i gården, bundo de hop hans fötter med ett snöre, för att han inte skulle gå igen, och de kastade eld efter liktåget. Skärtorsdagen på morgonen, innan fåglarna kvittrade, tvådde de barnen vid brunnen, för att de skulle slippa fräknar, och på långfredagen gåvo de dem ris. Till bot för kikhostan läto de dem dricka ur en hästhov. Tappade barnen en tand, flux kastades den i elden. Annars kom det ohell. Hårtottarna flögo samma väg, men först gällde det att andas sju gånger på dem. »Barn, barn», varnade finngummorna, »det är farligt att stå och nysa mot norr.» Och så ropade de, inåt stugan: »Småpigor, nysta aldrig motsols!» Tandvärk satte de bort med en pinne i en enbuske, och red maran dem, sprungo de ur sängen och släppte ett glöd mellan kroppen och skjortan. Nu, när julstöket var i full gång, hade de mycket att styra med. Den äldsta av finnkvinnorna ställde sig mitt i salen med viskan under armen och sades till Birger Persson: »Veden smäller, och katten sitter i högsätet och tvättar sig. Det betyder långväga främmande. Vem kan nu komma?»

Den stränga lagmannen såg skälmaktigare ut, än det var hans vana, men svarade ingenting. Och snart bleve det allvarligare saker att tänka på.

Nödår hade kommit över landet under de många striderna mellan Magnus Ladulås’ söner. Det var hård vinter, och flockar av vargar ströko fram utefter skogsbrynet. Budkavle skars upp och skickades omkring, och det hölls skallgång med spjut och utsattes vargnät. Drevet gick med högljutt skriande och tutande, och så fort en varg stupade, samlades folket och sjöng en psalm. Men hur många gråben, som än fälldes, flämtade lika många blodgiriga gap mellan buskarna.

När drevkarlarna slutligen kommo till vargnätet, fasade de och ropade: »Här stå inte vargar, utan varulvar!»

Framför dem vid nätet hukade några halvnakna män, insvepta i vargskinn. De slängde med kroppen och gnisslade med tänderna, alldeles som vargarna brukade. »Det är människor, som blivit hemlösa under kriget», sade huskaplanen och gick efter sin altarbok. »De osaliga! Så länge ha de irrat i skogarna med de smällande vargkäftarna i sina hälar, att de mist sitt förstånd och själva blivit som vargar.» Han försökte att läsa över dem, men det hjälpte inte, utan de höggo efter honom med gnistrande ögon. Då satte han en järnklove med en koskälla om halsen på de farligaste. När sedan en koskälla kom springande i skymningen, visste alla, att det var en varulv. Trälar som bönder ryckte då fort igen stugdörren och korsade sig och tände vigda ljus.

På julafton, när solen dalade, breddes julhalmen i salen på Finnstad. Hästarna hade fått oblandad havre och den andra boskapen bättre foder än vanligt. Bandhunden löstes från sin kedja, bommen drogs väl för dörren, och framför en tom plats ställdes på bordet en kanna med mjöd åt Guds änglar. Det var inte nu en natt för trollen som under påsken, utan man tänkte på det nya ljuset från krubban i Betlehem och på solens återkomst och allra mest på de döda. Vid bordsänden satt Birger Persson, grånad och fårad, och läste högt ur en pärmebok för barnen och den tysta och stående tjänarskaran. Men ibland höll han upp mitt i läsningen, och alla lyddes åt dörren till med en rysning, ty då och då hörde de, hur en koskälla sprang förbi över de mjuka drivorna.

Snön på stigarna hade försenat Ulv Gudmarssons färd. Till sist hoppade han ned från hästen och lämnade den åt svennerna. »Någon står däruppe på kyrkbacken och kläpper med en skälla», sade han. »Jag skall fråga honom efter närmsta genväg.» När han kom upp på norra sidan, utanför kyrkogårdsmuren, stod där en varulv och höll på att gräva sin egen grav. Han var redan nere i jorden ända till axlarna.

»Kom ned hit till mig, unga vandringsman», sade han och plattade till botten i graven med spaden, »så skola vi fira julnatt samman.» Men Ulv kastade oförskräckt sin kappa till honom och svarade: »Tag du kappan och reskosten, som är i ficksäcken. Båda kan du behöva. I stället tar jag din koskälla, så att inte svennerna tappa bort mig, för nu ser jag ljusskenet från Finnstad.» Därmed ropade han till sina ryttare på vägen och gav sig att springa över åkrarna med skällan om halsen.

När han bultade på dörren, upphörde läsningen. Hela huset blev så tyst, som hade det stått obebott. Han bultade ivrigt flera gånger. Då hörde han en klar barnstämma säga: »Far, ännu har ingen behövt klappa så länge på din dörr en julafton. Nog har du mod att på en sådan kväll sitta till bords också med en stackars varulv.»

Bommen drogs undan. I den öppnade dörren stod en liten flicka och lyste framför sig med det greniga treenighetsljuset, som hon hade tagit från bordet. »Guds frid, varulv, och stig in!» hälsade hon, men nu darrade hon på rösten.

»Ja, nog heter jag Ulv», svarade han, »Ulv Gudmarsson till och med. Hej, är du Brita-lill, så fram med en bägare! Det var kallt därute, och en värre spökgård har jag aldrig varit på.»

Hon blev förlägen och gick bort och ställde sig hos sin bror Israel, men Birger Persson mulnade. Då kom han ihåg sin vän, herr Gudmar, och många lustiga upptåg, som de hade varit med om i sin ungdom. »Sitt ned och var välkommen», sade han slutligen. »Jag var inte så alldeles oförberedd på ditt besök. Men kasta ifrån dig skällan! Ulv, min väns son, här på Finnstad skall du få lära dig, att det finns en annan glädje än i bägaren.»

Han tog upp läsningen igen. För Ulvs tankar öppnades himmel ovanför himmel, och de ljusa rymderna svängde som strålkransar omkring ett myller av vita vingar. Men det var inte bara fromma, utan också lärda ord, som husfadern på Finnstad talade till sitt vidskepliga gårdsfolk. Ja, just skymningen i deras sinnen lockade honom dubbelt att strö ljus omkring sig.

När han slog ihop boken, smög Birgitta sig bort till väggstolpen för att hälla ny olja på lampan under Mariabilden. Ulv måste hjälpa henne med att hålla krukan. Han skulle gärna i timmar ha stått med den tunga krukan i sina händer bara för att få vara henne nära. Hon höjde sig på skospetsarna och såg ned i lampan, och skenet övergöt kinderna med den rosigaste glans. Han vågade inte tala med henne, och han spratt till, när han hörde lagmannen säga: »Sätt er i halmen, ni unga, var ni kunna, och vila ut en stund, tills timmeträlen blåser ottefärd.»

Israel hängde armen om axlarna på Ulv och drog honom med sig till en mjuk halmtapp, som låg vid väggen. Där satte de sig, och Israel berättade sakta om sin längtan att en gång få bli riddare och strida och dö under korsfanan. Ulv lyssnade till hans viskningar som till en ny och hänförande saga, men han hade svårt att alldeles taga sina ögon från Birgitta. och ändå kände han, att huvudet blev sömnigt och tungt, och slutligen sjönk det ned mot bröstet.

Han tyckte, att han helt plötsligt fick mod att tala till henne, och vad att han sade: »Varför sätter du dig inte ned som vi andra?» Hon svarade: »Jag står och tänker på det lilla kyrkolammet. Har du aldrig hört om kyrkolammet?»

»Jo», svarade han. »Mor har berättat, att för många hundra år sedan brukade de sätta ett levande lamm i jorden på det ställe, där ett altare skulle byggas. och på julnatten, när allt, som dött, blir levande, springer det lammet omkring i kyrkan.» Då steg Israel upp och viskade: »Alla, både levande och döda, ha vi sörjt för i denna heliga natt, men kyrkolammet ha vi glömt.»

Ulv var nära att somna in ännu djupare, men i drömtöcknet stod återigen Birgitta framför honom och räckte glatt händerna åt honom och Israel. Fast hon hade vänt sig från lampan, lyste ännu samma varma glans över ansiktet. »Låt oss gå till kyrkan med friskt foder», sade hon.

De äldre hade sjunkit ihop på bänkarna. Lagmannen satt kvar vid bordsgaveln, men han hade blivit stor som en jättebild, och hans grålockiga huvud med de slutna ögonen räckte ända upp mellan takbjälkarna.

Nästan i detsamma knarrade redan snön under deras fötter. Glesa, vita korn yrde i luften, och månen var uppe fast utan att synas. Det levande och det döda flöt samman till skymning liksom ljus och mörker. Dörren till badstugan hade lämnats på glänt, för att de döda, som förut bott i gården, skulle få taga sitt julbad. Ett glöd sken ännu därinne i askan. De hade hängt upp en av sina trasiga svepningar för vindögat, och i deras fotspår på den snöiga trappstenen låg litet gravmull. Men de tre barnen gingo raskt på och gungade fram och åter med varandras händer.

Ulv hörde genom ladugårdsväggen hur en ko talade med gumröst och frågade: »Är det ännu den heliga timmen?» Det slamrade i ett av de bortersta båsen, och en annan gumröst svarade: »Ännu inte. Allt dött och levande prise då Herran!»

På stenhorgen vid berget brann det eld. Ättehögarna stodo öppna på gyllne stolpar, och därinne sutto de gamla vikingarna och drucko varandra till ur långa horn.

Men nu voro barnen vid kyrkdörren. Israel tog fram en nyckel, som var större och tyngre än han själv, och vred om låset. Ett litet vitt lamm sprang förskräckt undan över mittgången.

Birgitta satte sig tyst på tröskeln, och nu såg Ulv, att hon på skötet hade ett fång med hö. Fast det var midvinter, doftade det lika härligt, som skulle det nyss ha hämtats från en sommaräng. Med trippande steg närmade sig kyrkolammet. Det smällde med svansstumpen, ruskade på sig en smula och ställde sig slutligen helt lugnt och förnöjt att tugga.

Då flög en dallring genom klockorna, och det sken till över gårdarna. »Ulv», viskade Birgitta. »Har din far eller du någonsin vid bägaren känt en sådan lycka? Nu är den heliga timmen, då vår frälsare föddes. Nu dansa lågorna på treenighetsljuset av glädje och slå ihop till en enda flamma.»

Högt ville han ropa till sin mor något jublande om Birgitta, fast hon var så helt olika mot allt, som han förut hade tänkt sig. Men modern satt ju långt borta på sin avlägsna gård, och han småmumlade: »Jag tror nästan, att jag bara drömt. och knappt nänns jag väl någonsin berätta om den drömmen för andra.»

Halmen stack honom, när han tog åt huvudet. Han märkte, att han ännu lutade sig mot väggen på det underliga Finnstad, där finnkvinnorna tassade omkring i halvmörkret och plockade hop det nedrunna vaxet från julljusen för att gömma det till läkemedel.

Birgitta hade kastat sig ned framför Mariabilden och rörde läpparna, och det bredde ro över honom att se hennes skugga på stockarna. Hon låg ännu på sina knän, när timmeträlen begynte tuta i sin lur till ottefärd. Då reste sig alla och skyndade ut.

»Ulv Gudmarsson», sade lagmannen. »Tag Birgitta framför dig i sadeln och bliv henne sedan trogen i livets alla dagar!»

Ulv lyfte upp henne på hästen, och hjärtat hamrade. Han tordes knappt snudda vid hennes kläder, när han höll armarna om henne, medan de redo framåt. Det blev ett långt tåg av bloss, som rörde sig på stigen, och osynlig för de levande fladdrade och tindrade över hennes barnhuvud redan helgonens krona.

XXI. MAGNUS SMEK. VID MORA STENAR.

En mil från Uppsala, nära gränsen mellan de urgamla folklanden Tiundaland och Attundaland, ligger Mora äng. Där valdes och hyllades fordom konungarna. Mycket omtalade och vördade voro kungsstenen mitt på tingsstaden och de tolv andra stenar, som omgåvo den i en rundel. Det kom sedan andra tider, och småningom vältrade bönderna bort stenarna och murade in dem i sina stugväggar och skorstenar. Kanske finns det ännu någon stuga, där röken från vedpinnarna under kaffepannan svärtar ett stycke av den häll, på vilken konungar bleknat av glädje och stolthet. Så förnämt kan en bonde ha det i Uppland.

Den 8 juli 1319 lågo ännu alla stenarna kvar på sin plats. Den flata kungsstenen var genom inkilade skärvor något höjd över marken. Minnesstenar kvarstodo också från forna val med inhuggna kungabilder, kronor, runor och munkskrift.

Det var en svår dag för maskrosornas fjäderbollar och alla andra ängsblommor, som tusenvis lyste i gräset. Både skinnskor och träskor och hästskor trampade och skrapade, och till sist fanns det knappt minsta strå på ängen, som inte fick spörja, att det den dagen var kungaval. Vid björkdungen bryntes hela oxar på spett, och ölfatet stacks upp, så att de hungriga och törstiga fingo styrka sig.

Äntligen blev det stilla. Birger Persson från Finnstad, upplänningarnas lagman, steg fram. Han var följd av lagmän från rikets andra trakter, och var lagman hade med sig tolv förståndiga bondemän.

»Fritt må envar av er», begynte han, »uppropa den, som han helst vill taga till konung. Därtill är den värdig, som besinnar menige mans bästa och kan försvara rikets ära. Har någon kungason eller kungafrände sådana dygder, må vi väl först tänka på honom. Vem av er minns inte ännu den ridderliga hertig Erik, som dog hungersdöden i fängelset, innan vi hunno befria honom. Här framför mig står hans treåriga son, Magnus. Höj honom över era huvud! På mödernet är han arvboren till Norges rike. Välj honom, och han blir en av de mäktigaste konungarna i våra tider!»

Ett rop av enhälligt bifall skallade över ängen, och Mats Kättilmundsson sprang upp på kungsstenen med den späda gossen på armen. Han höll hans fingrar utbredda över några reliker från helge Eriks skrin. »Det är min heliga ed», lovade han i gossens namn med vitt ljudande stämma, »att jag skall älska Gud, förbli min allmoge trogen, nedtrycka all vrångvisa och skydda de stilla, som i ro och laglydnad vilja leva för sig. Ingen, som ej därtill är villig, skall jag tvinga till härfärd utanför landamäret, och jag skall hålla kyrkofrid, tingsfrid, kvinnofrid, hemfrid. Så sant mig Gud hjälpe och helge Erik!»

Lagmännen lyfte då händerna och svuro trohetseden, och herr Mats höjde treåringen över menighetens huvud. Då fanns där inte längre ett torrt öga, ty gossen liknade den sörjda hertigen. Alla ville fram och hylla honom, både språksamma sörmlänningar och långskäggiga smålänningar. Magnus blev skrämd, och började snyfta, men herr Mats tryckte honom till sitt brynjeklädda bröst och strök honom genom lockarna. »Skall du sörja, du lilla», sade han, »du, som är den lyckligaste i Norden.» Då blev Magnus lugnare, ty han var redan van vid slika famntag av stålsmidda riddare.

Så gott herrarna kunde, höllo de det gyllne äpplet i hans ena hand och i den andra det tunga, lutande svärdet. De små fingertottarna räckte knappt halvvägs om fästet.

När hyllningen var över, blev det lekar och lustighet, och flitigt dracks hertig Eriks minne. Sedan drogo skarorna hemåt. Då ljöd redan klockringningen från Uppsala, där ärkebiskopen mottog konungen i den av makt och härlighet strålande kyrkan.

HERTIGINNAN INGEBORG.

På vägen, som vid Varberg slingrar utmed Hallands strandklippor, red ofta en ståtlig riddare med sin unga husfru. Han hette Knut Porse, och hans orädda följeslagerska var konungens mor, den unga hertiginnan Ingeborg Håkansdotter. Porse hade stigit högt i hennes vänskap, och slutligen hade hon givit honom sin hand och lagt undan änkedoket. Oförväget sprängde de fram mellan törnsnår och stenar. Under tiden talade de om sina strider med de mäktiga herrarna, som drogo kring på alla stigar med sina storflockar och plundrade och ställde till ofrid.

»Det råder ingen ordning i ett land, som skall styras av ett barn», sade hon en gång och ryckte till sig kappan, som fastnat på en törnbuske. »Hertig Erik drömde om att bygga sig ett eget rike härnere på de västra kusterna, och den tanken blir mig för var stund allt kärare.»

När de kommo hem igen till sitt slott i Varberg, tändes vaxljusen, och hovet samlades. Men mitt under måltiden reste hon sig grubblande och stängde in sig i tornet med Porse för att rådslå. Från bänken vid spiseln berättade hon om sin far, kung Håkan i Norge, och om hur vist han styrt sitt land, när han levde. Liksom för att slå bort tankarna läste hon utantill den vackra sagan om Blanzeflor, som hennes mor hade lärt henne. Men när hon hade hunnit ett stycke, tappade hon bort meningen och stödde pannan i händerna. »Nej», utbrast hon, »jag är inte som mor. Jag har ingen glädje av en saga. Giv mig makt och land!»

Porse stod vid bordet och ögnade i ett nypräntat lånebrev. »Din arma son», sade han, »föddes inte under någon lycklig stjärna, fast folket skriade så högt på Mora äng. Guldkrona över fattigdom! Folkungarnas överdåd och fejder ha gjort det tomt i påsar och skrin, och svultna riddare äro farliga. Nu vore rätta stunden att samla de hungriga vargarna. Ack, att jag hade tusen blanka rustningar!» Under lånebrevet tryckte han, medan han talade, helt trotsigt den stora norska riksklämman, som hertiginnan hade i sitt förvar.

Snart blevo dock ljusen i borgen tända till helt annat än glada fester. Munkar ställde sig i trapporna och i en lång rad över gården, och de mumlade böner under sina neddragna huvor. På båren, som lyftes ut, låg hertiginnans älskade Porse kall och blek, oförmodat träffad av sjukdom och en bråd död. Baneret, som skulle ha fladdrat över hans drömda här, hängde tungt och slappt kring stången, och framför liktåget red en svart ryttare. I handen höll han Porses svärd med udden nedåt - det svärd, som skulle ha erövrat en kungakrona.

För andra gången i sitt liv bar hertiginnan nu änkedräkt, när hon kom ridande på stranden med sina tysta svenner. Nedanför vägen stupade de vitaktiga klipporna, och havet fradgade och sjöng. Det var soligt och stormigt. Hon tänkte på sin ungdom bland hjälmbuskar och lansar och fängelser. Ovanför åkrarna på andra sidan vägen reste sig Hallands underligt kullriga bergsbildningar som svartgrå flockar av botgörerskor och änkor. Hon tyckte, att de rörde sig och följde med, allteftersom hon färdades framåt, och hon frågade sig, vad det månne varslade.

Framför i sadeln sutto de två små söner, som hon haft med Porse. »0m bara de få leva!» snyftade hon och tryckte dem till sig under kappan. »Helgonen hjälpe mig, ensamma!» Så blev hon åter rak och stolt.

DET STORA RIKET.

När Magnus var nitton år, red han, som sed var, sin eriksgata rättsols genom landet. Det måste ske vintertiden, då det gick att färdas på isarna.

I Sörmland lågo sjöarna så tätt, att han mellan de avlövade ekdungarna ibland kunde räkna ända till fyra på en gång. Sedan bredde sig nedanför Kolmården en solig slättbygd, och östgötarna kommo ut från sina rika gårdar, stadiga och säkra, och bjödo på välfägnad. De voro nyfikna att få se på hans drottning, den unga Blanka av Namur, som han nyss hade äktat på Bohus’ slott.

Hon hade mycket att styra med sina slöjor och knypplingar. Småtärnorna måste oupphörligt ned från hästarna för att hjälpa henne. »Ska ho inte smake på den rare maten?» frågade bondhustrurna och vände sig till Magnus, när de märkte, att hon ännu knappt förstod ett ord av deras språk. »Giv ni mig i hennes ställe», svarade Magnus fridsamt och godmodigt, där han satt på hästen med runda barnkinder. Håret föll ned under kronan i yviga bubblor. Just så ville östgötarna ha sin konung.

Men snart började vägen att brant stiga över Holaveden, och det blåste upp till snöstorm. Månghundraåriga askar bredde sitt grenverk över heliga offerkällor. Nederst vid grenarna hängde kryckor och kors, men högre upp dödade vargar och hökar. Ur en brusten stam framblickade en invuxen, nästan gömd Mariabild, kransad med lingonris, och vita getter stodo uppklättrade på gravkummel och stenrör. Nedanför klyftorna gungade och klingade isflaken på Vättern. På avstånd hördes redan spelet från smålänningarna, som kommo för att möta konungen, anförda av lagmannen i Tiohärad, men det var omöjligt att se dem för snöyran. Snön stack och sved som nålar, och riddarnas fjäderbuskar strökos bakåt över hjälmarna. Men Blanka glömde sina slöjor och slog upp manteln, så att blåsten fritt fick susa om henne. Hon hade ännu så mycken värme kvar i blodet från sitt sydliga hem, att hon inte kunde frysa, fast snön låg som en vit ullmössa på det mörka håret.

Magnus knäppte händerna och bad högt i stormen om kraft att alltid löna ont med gott. Hans häst hade stannat framför en liten offerkyrka, som var rest vid en källa. Det var ett tingsställe. I en kedja hängde vid väggen några svartnade trätavlor, ristade med gamla lagrunor. »De mäktiga ha förglömt, vad hävdvunnen rätt bjuder» sade han till bönderna, när de hunnit fram. »Men jag skall gå till råds med er och lyssna till era önskningar. Och jag skall låta samla de olika, gamla landskapslagarna, så att vi få en lag och ett tungomål.»

Smålänningarna följde honom runt Vättern, och nu mötte västgötarna. »Röer äst tu i suna som e blomst», sade de till drottningen och lovade att riktigt hälsa henne på bröllopsvis. Därmed gingo de upp i klockstaplarna och spelade på klockorna med små stenar, som de höllo i händerna. Det kimmade helt lustigt och glatt i det klarnade vintervädret. Mellan kullarna framlyste med stilla helgd de uråldriga kyrkorna från den äldsta kristna tiden.

Slutligen ljöd från Skara den berömda klockan Cantabona, och alla i konungens följe gjorde korstecknet. När han sedan stod i sin blå mantel i domkyrkan, gav han det löftet: »Till ro för min faders och farbroders själar skall ingen man eller kvinna här längre få vara träl eller kallas så. Såsom Gud frälst oss, har han också frälst trälarna.»

Över den öde Tiveden gick färden till närkingar och västmän, och vid Sagån väntade upplänningarna med sin lagman. Birger Persson från Finnstad låg redan i sin grav i Uppsala, men hans son, herr Israel, var lagman och stod allvarlig vid sitt riddarsvärd. Skinnklädda lapphövdingar hade också infunnit sig från sina avlägsna fjäll. Med den förnäma sirlighet och det egendomligt behagfulla leende, som adlar minsta åtbörd hos detta gamla folk, hälsade de kungaparet.

»Magnus, ditt rike är vidsträckt och fagert», sade drottningen, när hon åter satt i Stockholms slott och vilade sig mot bänkdynorna. »Och ändå har du bara ridit i en liten ring mitt inne i landet», svarade han. »Vårt rike, det räcker från Ladogasjön över Österhavet och Sverige och norska fjällen ända till Västerhavet och från Skånes kust till Ishavet.» Då hon ändå inte kunde fatta, hur stort det var, vinkade han fram en predikarmunk, som hette Asmundus. Munken var en god skidlöpare och stark och oförskräckt, men också mycket lärd. »Du vill, att jag skall beskriva ditt rike, konung», sade Asmundus. »I dag skulle jag inte kunna det, men låt mig få tid på mig. Jag skall följa utefter alla gränsmärken och rågångar och segla utmed alla kuster, ända till dess jag har färdats hela ditt rike runt. Då kommer jag tillbaka hit, och då först kan jag beskriva för din drottning de bygder och obygder, som du har att råda över. Guds fred! Jag beger mig nu åstad.»

Det gick ett år och flera år, men ännu hördes ingenting från Asmundus. »En så mäktig konung som du, Magnus, skall också ha ett strålande hov», sade under tiden drottningen glatt. Hennes veckrika och släpande dräkt böljade om henne som en guldvåg. Magnus kramade förläget nyckeln till sin tomma skattkista, men han kunde inte neka henne något.

Livlig, pratsam och vacker knäböjde hon bredvid honom under mässan och tänkte på sina hermelinskappor och pärlkedjor, medan hon korsade sig. Ibland spratt hon till, när hon bortom ljuslågorna mötte två stränga och varnande ögon. »Fru Birgitta är vred på oss», viskade hon. Men så snart den fromma sången var sjungen, ilade hon bort till Birgitta med ett litet relikskrin eller någon annan gåva. »Livet är så kort, och vi äro unga», stammade hon. »Kära fränka, var inte för sträng mot oss!» Birgitta såg milt på henne och svarade: »Allt vad Folkungarna förbrutit, det kommer Magnus att få sona. Stackars lilla hjärta, lär dig i tid att bära törnet!»

Birgitta var nu gift med Ulv Gudmarsson. Men hon blev allt mer allvarlig, och hovfolket började frukta och hata henne. Då tog hon pilgrimsstaven och vandrade på bergsstigarna till helge Olovs skrin i Nidaros och slutligen till ännu avlägsnare vallfartsorter. Munkar och huspräster berättade om hennes resor för Blanka, som knappt hörde på, där hon trippade omkring på det blomsterströdda golvet och dansade vid harpor och lutor.

När Birgitta kom tillbaka, hade hon ett grovt rep om livet, och tagelskjortan stack upp vid halsen. Gripna av en vördnad, som de inte kunde förklara, kastade sig några av småtärnorna till golvet och kysste fållen på hennes torftiga vadmal. Konungen satt med sina små söner, Erik och Håkan, på vardera knät, men han steg upp och följde henne in i sin bönkammare. »Jag vet, att herr Ulv, din kära husbonde, dukat under för späkning och vedermödor», sade han. »Ja, jag har svept honom i munkkläder, och i Alvastra sover han i frid», svarade hon och tycktes honom mer som en blek och genomskinlig ande än som en människa. »Nu drar jag till Rom, till martyrernas stad, för att få påvens stadfästelse på det kloster, som jag skall bygga i Vadstena. Du är fattig, kung Magnus, men skänk till mitt kloster och bliv ännu fattigare! Själv har jag intet annat att lämna dig i avskedsgåva än mitt förslitna radband, men det kommer snart nätter, då du skall bedja vid det radbandet utan en blund i dina ögon.»

Hon talade länge med honom, varnade, rådde och hotade. En dov beklämning stannade i hans sinne, när hon hade lämnat slottet. Han gick ned med allmosor till tiggarna utanför porten, ödmjukade sig och tvådde deras fötter. Men där omringades han av de mäktiga herrarna, och de sade till honom: »Annorlunda var din far, den dådlystna hertig Erik. Du böjer dig i stoftet inför några tiggare, men mot oss herrar är du ogen. Med dyra penningar köpte du de skånska bygderna av Valdemar Atterdag för att få riket stort. Nu sitter du i gäld, och många av våra fränder, som blevo dina borgesmän, håller han nu i fängelse som gisslan.»

»Min enda önskan är att göra rätt mot alla», svarade Magnus och gick undan. »Han smeker folket», mumlade då riddarna till varann. »Kung Fattiglapp, kung Magnus Smek!»

Kometer och andra järtecken började nu visa sig på himlen. En unken dimma strök utefter marken, och ur jorden uppsteg en förskämd lukt från all förruttnelse, som den gömde. Nere på gatorna skrålade vandrande gycklare nidvisor om påve och präster och allt, som förr kallats heligt. Unga, vackra anleten blevo gulaktiga och olustiga, och på tungan kändes en besk smak. Nattetid skjattrade skatorna, och det betydde död. Helgonskrinen buros under bön kring kyrkorna, och kloster och helgeandshus kunde inte rymma de sjuka och uthungrade, utan de lågo i tusenvis på torg och trappstenar.

DIGERDÖDEN.

En morgon rycktes dörren häftigt upp till kungssalen, och en predikarmunk vacklade uttröttad in och segnade ned på älghudsmattan. Där satt han och vaggade. Kåpan var i trasor och skägget långt som på en eremit, men alla kände igen, att det var Asmundus. Svennerna sprungo fram med en bägare vatten, men han visade den förskräckt ifrån sig.

»Också vattnet är förskämt», stammade han. »Bara sitta, bara en stunds vila! Jag har färdats utefter landamäret. Riket är ännu större, än jag kunde drömma. Mörka vinterveckor, då solen aldrig rann upp. Ljusa somrar, då solen brann ännu vid midnatt. Öde och klippiga kuster, där Ishavet dånade. Vem annan har ett sådant rike som du, kung Magnus! och vad har jag inte fått uppleva! Men kom mig inte för nära!» Han sänkte rösten till en viskning. »Pesten är i landet. Pestflickan dansar framför skarorna med blodröda kinder och en kvast, och där hon sopar och sopar utanför en stuga, där dö alla. Och pestgossen dansar bredvid med sin räfsa. och där han krattar, där dö åtminstone de flesta. Äro de onda andar eller två besatta? Jag vet det inte. Men sett dem har jag. Pesten är redan här i staden.»

Han rynkade pannan och såg skarpt på en av småtärnorna. »Varför sitter du så orkeslös, du, som är ung?» skrattade han till och reste sig. »Du är redan anstucken av sjukan, ungpiga lilla. Om tre dagar så här dags ligger du i din svepning. Pesten är här i borgen!»

Han grep sin påse och den uppnötta staven och rusade ut utan att se sig om.

När han kom ned till tiggarhopen, blottade han sin rygg och hudflängde den med sitt bälte. Då gisslade sig också de andra och följde honom ur staden springande. »Nog fly vi», ropade han, »men vart? Nu straffas tusenårig synd, och det finns inte längre någon fristad. I påvens Avignon förslå inte längre kyrkogårdarna, och oron i jorden är så stor, att hela städer ramla.»

Gårdarna, som de kommo till, stodo tomma med bäddade sängar och öppna visthus. Nycklarna lågo bredvid penningkistan. »Jag är förtärd av trötthet», sade han, »och jag törs inte lägga mig i de av döden smittade sängarna. Jag är hungrig, och maten står på bordet, och jag törs inte äta. Så låt oss åtminstone taga av silvret i kistan, att vi ha till bröd, om vi en dag bli räddade.» Och han, den annars rättsinniga och goda klosterbrodern, fyllde sin påse som en rövare.

Gisslarna bundo sig kors av trädgrenar och buro dem över sina huvud liksom för att därmed besvärja den unkna dimman. Nya tiggarflockar kommo stapplande från alla sidor, men de fruktade att möta varann och sträckte korsen framför sig som spjut. För var stund glesnade Asmundus’ egen skara. De yngre dogo först, de äldre sedan, och slutligen var han den enda, som levde kvar.

Om natten fick han utanför en by se ett brinnande bål, och han närmade sig smygande. Sockenprästen, en grånad man med de blidaste drag, stod bredvid med bakbundna händer. Men förnuftets ljus var utsläckt i hans blick. »Bind mig i elden!» ropade han. »Jag har lagt pestgift i brunnarna och på mitt handkläde, som ni kysste vid sista mässan.» Bakom bålet dansade en rödblommig flicka och sopade med en kvast.

Asmundus drog ned huvan för att slippa höra och se. Han var nära att kastas till marken av en mörk ryttare, som sprängde förbi. »Varthän?» frågade han. »Bud till konungen från hertiginnan Ingeborg», svarade ryttaren utan att stanna. »Två söner hade hon med Porsen, och båda ligga nu på bår. Guds gissel undgår ingen.»

I dagningen kom Asmundus till en borg. Vindbron hade dragits upp och bräder spikats för gluggarna som mitt under en belägring, fast ingen annan fiende syntes än den gula dimma, som tryckte sig utefter murarna. En vakt stod i tornet.

»Jag hungrar», framstönade Asmundus och höll upp sin påse med det klingande rovet från gårdarna. »Släpp in mig och låt mig få mat och skydd, så blir allt detta ditt!»

»Pestgiftet sitter gömt också i den ingravade bilden på en silverslant», svarade vakten svårmodigt och spände hotande sin båge. »Det flyger omkring och fäster sig vid allt som knott om sommaren. Modern törs inte kyssa sitt barn, mannen inte skaka sin väns hand. Gå din väg, munk!»

Asmundus höll händerna framför sig, fyllda med så mycket silver ur påsen, som de kunde rymma. »Det får jag då uppleva, att till och med det silver och guld, som Folkungarna voro så giriga efter, mist sitt värde.» Han kastade hela skatten ifrån sig och vacklade bort på okända stigar uppåt Värmland.

Hungern tvang honom nu att gå in i de moltysta kojorna och förse sig, men för var beta bröd tänkte han: »Kommer döden kanske till mig i de här smulorna?» Ensamheten skrämde honom, och han längtade att få se ett ljus, bara ett enda fattigt litet ljus, som ur fjärran sade honom, att där ännu satt en levande människa.

En afton lyste det ur Ekeshärads kyrka. Dörren stod öppen. Men den kvinna eller man var redan borta, som under en sista bön hade tänt det nu nästan utbrända ljuset framför de heliga bilderna på altaret. Utan att få svar ropade Asmundus inåt kyrkan, där enfaldigt och fromt målade änglar och helgon betraktade honom från väggar och tak. Han kände, att pesten hade angripit honom, och att bölder slogo upp i armhålorna. När han lade sig ned, band han för ögonen, så att hans sista syn i livet skulle förbli den stilla och kärleksfullt brinnande lågan på altaret.

Gräset växte sedan över vägen till Ekeshärad. Stugorna blåste sönder och murknade ned, och på gårdstomterna blev det fullt av nässlor och ormar, som det brukar på ställen, där människor ha bott. Hela socknen låg i ödesmål, och kring kyrkan uppväxte hög timmerskog. Först långa tider efteråt hände det, att en jägare, som letade efter sin bortskjutna pil, fann den ålderdomligt byggda och glömda kyrkan.

Nedåt landet i de byar, som ännu voro befolkade, brunno emellertid eldar, och det ringdes flitigt med klockorna. »Korståg, korståg till att blidka Guds vrede!» ljöd det från kyrkorna. Birgittas broder, herr Israel, gick ensam och tankfull i den gamla salen på Finnstad. Länge stred han med sina världsliga plikter. Slutligen påtog han den korsprydda skjortan och omgjordade sig med sitt kära riddarsvärd, som var hamrat under bön och invigt på altaret. »Det är Magnus’ öde», sade han, »att börja allt med god vilja och sluta med motgång, men på hans korståg måste jag följa honom.»

Han följde honom också över Östersjön, men efter striderna angreps han i Riga av sjukdom och kände, att hans slut var nära. Stödd på sin tjänare, gick han då in i domkyrkan. Där satte han sin kostbara guldring på Mariabildens finger och viskade: »Du är min fru, och du var mig alltid den ljuvaste, vartill jag kallar dig som vittne. Jag anförtror mig och min ande åt din försyn och miskund.»

FÄNGELSE OCH LANDSFLYKT.

När Håkan, konungens yngre son, hade fyllt femton år, red han till norrmännen, ty de hade ledsnat på fadern och i stället valt Håkan att styra över deras land. Först slog han dock sina armar om fadern, som nedböjd stod på trappan.

När den sista ryttaren i hans följe hade försvunnit, vände sig Magnus och frågade: »Var är min äldsta son, var är Erik? Han har nu uppnått den ålder, då han kan börja att vara mig till hjälp.» Blanka svarade: »Han går uppe i tornet och gråter över, att Håkan redan har fått eget rike. Från i dag kommer han aldrig mer att sitta hos oss som en god son.»

Nu blev det mörkt och tyst i borgen, ty de upproriska stormännen togo Erik till konung, och Magnus fick bara i behåll en liten del av sitt forna jätterike att fritt styra över. Han kunde varken betala sin gäld till påven eller andra, utan måste till och med skicka bort sina båda kungakronor i pant. Då ringde det i biskopskyrkorna, och prelaterna stego upp till altaret och bannlyste honom. »Liksom jag utsläcker detta ljus», sade de, medan deras biträden böjde ljusen till golvet och trampade på lågorna, »så utstöter jag konung Magnus och hans löftesmän ur kyrkan och från nådemedlens bruk och Herrens välsignelse och från all hjälp och allt medlidande av människor. Ingen av dem får ingå i en kyrka att vederkvicka sig med den ljuvliga mässan. De äro utkastade rov och en förbannelse för jorden.»

Ändå var det inte slut på de plågor, som fyllde gatorna med bårar och hela landet med jämmer. Det slogs med ännu en farsot, som kallades den stora barnadöden, och Erik och hans unga maka, Beatrix, bäddades i graven. När drottningen satt med Magnus, sade hon: »Nu anklagar oss folket och säger, att vi ha förgivit våra egna barn.» Han såg då, hur vithårig och gammal hon hade blivit. Några år därefter, sedan båda hade varit i Köpenhamn och bevistat Håkans bröllop med Valdemar Atterdags dotter Margareta, sjuknade hon och dog, och Magnus var nu ensammare än någonsin.

Med Håkans hjälp sökte han tukta storherrarna. Men de vände sig till hans svåger, hertigen av Mecklenburg, och hyllade hans son Albrekt vid Mora stenar. På Gata skog vid Enköping blev Magnus slagen och fördes som fånge till borgen i Stockholm.

När han gick genom salarna, ville han stanna framför de urblekta dynorna på bänkarna, där han välmenande fordom hade lekt bort sin tid med den sorglösa Blanka. Men han fördes in i tornet, och bakom honom stängdes järndörren. Där kunde han stå i timmar för att värma sig i den sparsamma och bleka solstrimman. Den flyttade sig dag för dag, och det kom långa vintermånader, då den bara snuddade över gallret. När den lyste in till honom igen, visste han, att det vårade därute, men han såg inga trädkronor, bara tomma luften och evigt ilande skyar. År följde år, och golvet nöttes under hans steg. Var mögelfläck, var ojämnhet i muren vande han sig att känna igen. För att få tiden att gå gav han fläckarna namn efter borgar och städer, som fordom var hans, och med fingret färdades han mellan dem å väggen och lekte som ett barn.

»Kung Magnus Smek», sade han, »du ville styra över ett stort rike och hjälpa småfolket och sätta lag mot våld, men ditt öde var skrivet. Du var född till tiggare!»

Efter sex långa år, när han en dag stod och lyddes till bruset från strömmen och räknade måsarna, hörde han vapenbuller och hornsmatter från malmen. Vakterna togo ut honom ur tornet, och han trodde, att de ledde honom till döden. Men när han hade hunnit över bron, fick han se sin son Håkan, som tårögd kom emot honom. Själv hade han blivit mörk till färgen med infallna ögon, och huden och ådrorna voro fasttorkade vid benen. När han försökte att tala, lät den svaga stämman som surret av en bisvärm.

»Du glömde mig då inte», sade han. Full av bedrövelse slog Håkan armarna om honom och hjälpte honom upp på en av hästarna. »Med strid och dyra lösepengar har det äntligen lyckats mig att få dig fri», svarade han. »Fast kung Birger var en dåre och en mördare, blev han ändå inte övergiven av sin son. Skulle jag vara sämre än han?»

Och nu förde han fadern med sig hem till Norge och gjorde honom till medkonung över de landskap, som ännu voro igen av det forna riket.

En gång en stormig vinterdag strax före jultiden seglade Magnus med ett skepp utanför fjordarna vid Bergen. Mellan skären vid Lyngholmen kom skeppet i fara. Bränningens dån nådde honom, och han såg den nära stranden. Därför att han var född till tiggare, grep honom hans gamla lust att hellre tigga om livets sista smulor än att dristigt fatta om styråran. Han kastade sig i vattnet för att nå land, och vågorna slogo över honom. När hans tjänare, som också sprungo över bord, drogo upp honom på sanden, andades han ännu, men med huvudet i deras knän dog efter en kort stund den sista svenska Folkunga-konungen.

Bland de norska fjällen talades om honom med saknad. Han kallades den helige och gode, därför att han hade fått lida så mycket och ändå alltid bevarat sitt blida sinne. Länge gick en sägen, att han inte hade dött, utan levde som munk i ett ryskt kloster. Var han har sin grav, vet ingen.

XXII. VISBY.

Där reste sig trappstegsvis ur havet Visby, den stoltaste, den vackraste staden i Norden. Också havsbottnen sänkte sig utanför hamnen i breda trappsteg, så att det av solen genomskimrade vattnet överst var vitaktigt, men på det djupare stället smaragdgrönt, och där det blev djupast, gungade vågorna strålande blå. Gavelhusen och de otaliga kyrkorna tävlade om att nå allt högre och högre, och utomkring hela den rika hansestaden klättrade ringmuren med sina torn, en tredjedels mil i längd. På den höga kyrkan sankt Niklas var en sirat av inlagda, färgade stenar, och den glindrade långt ut över havet som en rosett av lyktor.

Peder Snugg, som just nu hoppade i land från en förtöjd skuta, var inte mycket att se på för världen. Det var bara en fattig klädesvävaregesäll, som varit ute och vandrat för att öka sina kunskaper i yrket. Luggen hängde fram över näsan, och till växten var han liten och tunn. Men lycklig såg han ut. »Drömmer jag, eller är jag vaken?» stammade han och halade upp ränseln över axeln.

»Jo, du är verkligen hemma igen», svarade hans forna gamla mästare, som stod och väntade på honom med öppen famn. Han förde honom med sig mitt bland gotska träkärl, pälsverk och sandstensblock, som man höll på att utskeppa. Det doftade starkt från lådor med kryddor och rökelse, som kommit ända från Levanten, och några köpmän packade försiktigt upp koraller, guldtråd, sammet och elfenbensstycken.

Uppe på torget gick det enklare till. Där såldes lärft och simpla skor, kokött och humle. Peder Snugg var alldeles yr i huvudet, när han slutligen tittade in genom den uppslagna bodluckan i mästers lilla hus, där gesällerna höllo på att syna olika färgade garnhärvor och nystan.

Fast mäster Simon bodde kvar under det låga tak, där han först hade tjänat sitt bröd vid vävstolen, var han nu en mångbetrodd köpman med eget varuhus och nämndes en heder för Visby.

Håret och skägget föll i långa, prydliga lockar över hans svarta dräkt, och han såg ut som en apostel. »Vill du vara en from son efter hantverksbud», sade han till Peder Snugg, »så lägg din ränsel under bänken och stanna i min tjänst. Men efter kvällen är vacker, så låt oss gå ut en stund!»

»Herr fader», svarade Peder Snugg, glad att återse gamla ställen. »Ära vare hantverket, mästarna och gesällerna! Jag lovar att i allt lyda dig ödmjukt och fromt.»

Den äldsta gesällen hette Peder Dask. För honom var mäster Simon den härligaste man på jorden, och han slängde ifrån sig vävskytteln och förbittrades av missunnsamhet, när han såg mästers vänskap för nykomlingen.

Men mäster och hans skyddsling voro inte lite stolta över sin stad, där de vandrade fram på slingrande gator. Det hade regnat förut under dagen, och takrännornas gapande drakar sprutade långa strålar. Under ädelt uthuggna rosor, liljor och klöverblad öppnades bland murgrönan små dörrar till klostergårdar, där munkar sutto och läste i sina andaktsböcker under skuggan av mullbärsträd och valnötsträd. Genom ett galler fingo de bese ett skrin, som påstods gömma kvarlevor av Maria Magdalena, och en Kristusbild av klart guld, stor som ett fem års barn. De stego ned till ljussmyckade, helt och hållet silverklädda altaren i underjordiska kapell, och högt upp till kyrkor, som voro byggda, ovanpå varann. Mäster tog slutligen ynglingens hand och förde honom med sig ut genom en spetsbågig port i stadsmuren. Här var en underbar äng. Blåeldens blomsterspiror flammade i gräset, och ungdomen dansade vid muntra låtar. De båda vandrarna stannade först under galgarna på galgberget. Tunga moln hopade sig på havet, där lybska, skotska och holländska skepp styrde med fulla segel för att nå hamn.

Peder Snugg knäppte sina smala vävarehänder, lutade på huvudet och såg djupt in i himmelen med sina klara, ljusa ögon. Mäster läste hans tankar. »Ja, lär dig», sade han med högtidlig stränghet, »att undfly det orätta, om du vill bli en god gesäll, oberyktad för alla odygder! Här på berget straffas de syndare. Du har nu sett våra rikedomar. Åt alla väderstreck ha vi handelsvägar över havet. Visbys storhet och makt framför allt annat! Men har du betänkt, hur många händer som måste arbeta, bara för att ett enda av våra skepp skall kunna timras upp på sin köl? Fröjd och gamman på fritimmarna, gesäll, men allvar på den långa, långa arbetsdagen!»

När de stego in igen i mästers gård, hade de andra klätt ut sig med löv och skinnfällar för att hålla hemkomstöl för Peder Snugg. De svängde honom runt i leken, så att han oftare hade fötterna i taket än på golvet. Den avundsjuka Peder Dask passade då på och gav honom ett duktigt nyp bakifrån. Peder Snugg vände sig om och tog fast den stora, bruna gesällen. »Nu skall du få, som du har namn till», sade han och daskade upp honom, så att det hördes ända ut på gatan. Sedan gick han bort och lade sig på bänken och tvärsomnade. Sådan var den beskedliga Peder Snugg, när han blev ond, och det kan ingen undra på.

Utskämd och röd av harm, ryckte Peder Dask oförmärkt till sig hans luva och satte sig mellan rosenbuskarna i trädgården. Han var i grunden en präktig kamrat med hjärta i bröstet, men att någon annan skulle tränga ut honom ur mästers vänskap, det kunde han aldrig förlåta. När alla i huset hade somnat, klättrade han upp på taket och firade sig ned genom den ena skorstenen. Den ledde till en kammare, som ingen utom mäster själv någonsin fick beträda, och han brukade kalla den sin hemliga arbetscell. »Hos en så rik man tör det varken tryta silver eller guld», tänkte Peder Dask, när han kröp ut genom spisen och kastade den avundades luva på golvet. »Har mäster i morgon en silverkanna mindre och så i stället hittar den luvan, tror jag nog, att det snart skall vara slut med din lycka, broder Nykomling.»

Han trevade sig fram, men det var tomt och kalt, och de sotiga händerna satte stora märken på väggarna, Allt som fanns därinne, var en tarvlig trästol och ett bord med några digra pappersluntor. Lyst av nattskenet från vindögat, bläddrade han i luntorna, som mäster dag efter dag hade fyllt med siffror. Det var hans hemliga räkenskaper. Var det då så det såg ut i en rik köpmans heligaste lönnrum! Det var ju nära på som hos den fattigaste. Arbeta och arbeta, det måste båda, för att Visby skulle förbli mäktigt och stort. Besviken klättrade han upp samma väg, som han hade kommit, och tvådde sig riktigt lördagsren vid brunnen.

Mäster var uppe tidigt med solen för att ögna i sina luntor. Redan på tröskeln upptäckte han de sotiga märkena på väggen och kände igen sin skyddslings luva. Djupt bedrövad tog han upp den och vankade ned till de sovande gesällerna. Han böjde sig tyst över dem. Ingen var sotig om händerna. Ändå förstod han, vem som var den skyldiga, när han såg, att den ena av dem redan så tidigt låg nytvagen. »Han äter mitt bröd, och jag är skyldig att vara en fader för honom», tänkte han. »Hellre än att göra honom olycklig vill jag försöka att bättra honom.» Han satte raskt luvan på Peder Snugg, och utan att nämna något om nattens händelser väckte han de båda ovännerna med det glada ropet: »Ni heta båda Peder, och båda äro ni skrivkunniga och dugliga. Jag ville säga er något. Som köpman kan jag inte längre fortsätta att sitta här med er gesäller som en vanlig hantverkare, men vi skola ändå inte skiljas åt. Jag vill se till, att ni bli invigda som lärlingar i köpmännens ärevördiga samfund. Tag på er helgdagskläderna och följ mig!»

Den skyldiga gesällen lyssnade förvånat och misstroget, ty han visste ju, att mäster Simon måste ha hittat kamratens luva i sin arbetscell. »Allting förlåter han nykomlingen», sade Peder Dask till sig själv under vägen. »I stället att straffa honom skaffar han honom ny heder. och för syns skull får jag, bortglömda stackare, följa med. Men hämnas skall jag.»

Simon förde dem till en stor, mörk sal, där svartklädda köpmän voro samlade kring ett altare med ett kors och två ljus.

»Svär att inte äkta någon kvinna!» befallde en vithårig man och steg fram till dem.

»Vi svära», svarade de och lade fingrarna på korset.

»Svär att aldrig förråda våra hemligheter!» fortsatte han med djup stämma. Då de hade lovat, avhöljde den gamle ett skrin, som var stängt med många lås och bommar. »Det är den hemliga låda, som vi kalla sankt Olovs kista», sade han. »Den skall i morgon medtagas på handelsfärden till Novgorod och förvara våra handlingar och vår penningvinst. Olycklig den man, som inte vaktar sankt Olovs kista som en helgedom! Och dig, Simon, dig ha vi utsett att leda färden som ålderman, ty knappt någon i Visby är så aktad och ansedd som du.»

Det var en ståtlig flotta, som nästa dag gungade bort mot Finska viken. Vid de ryska floderna måste varorna lastas om i mindre båtar, som ibland kantrade på det forsande vattnet. I Novgorod landade köpfararna vid ett inhägnat område med långa varubodar och en kyrka åt sankt Olov. Så fort de hade lottat om de bästa sovställena, började de bära upp packorna, och några staplades upp i själva kyrkan. På altaret fick ingenting ligga, men utefter väggarna var det fullt av säckar och fat. Där fanns också vågen med vikterna. På ett så heligt rum tordes ingen väga falskt eller smussla vid alnen, som satt fastmurad i en pelare. Simon stod där hela dagen som ålderman och styrde och befallde. Torftig, liknöjd för de dyrbarheter, som gingo genom hans händer, och ofta med bara litet mjölk och svart bröd bredvid sig på bänken, grubblade han på att knyta nya handelsförbindelser och öka Visbys storhet och makt. Ivrigast vakade han över sankt Olovs kista, som stod bakom altaret. När Peder Snugg om aftnarna skulle låsa kyrkdörren, måste han bära nyckeln under ett skynke, så att ingen kom åt att se den och göra efter den.

En mörk kväll, när Peder kom för att stänga, märkte han, att en lykta rörde sig bakom altaret. »Till hjälp för sankt Olovs kista!» ropade han och sprang in med nyckeln lyft som en yxa. En hopkrupen skepnad flydde då undan mot dörren och stötte till några tomma träfat, så att de rullade ned och stängde vägen bakom honom. Vid ljuset från den kullslagna lyktan urskilde Peder likväl som i en hastig syn, att det var hans gamla fiende.

Simon kom snart, varnad av bullret. När han hade lyst över kistan och sett, att den var orörd, drog han Peder med sig i den bortersta vrån och viskade: »Jag har alltid hållit av dig, därför att du var ärlig och sann. Bara den, som kan röra vid guld och silver med så kalla händer som du, duger till att med tiden bli en stor köpman. Nu sätter jag mitt hopp till dig, Peder. Ingenting annat har blivit borttaget än en ask, som stod på kistan, med mitt bomärke inbränt på locket. Den innehöll mitt testamente, ifall jag skulle dö under resan. Där hade jag skrivit upp, var jag gömmer min hopsparade skatt hemma i mitt hus i Visby. Den ligger under den nästan kolade plankan närmast framför spisen i den hemliga kammaren. Jag måste stanna här ännu en tid som ålderman, men skynda dig du hem före mig. Rädda allt, som är mitt, annars blir jag en utfattig man!»

Redan samma natt var Peder på hemvägen. När han steg i land i Visby, varsnade han likväl snart, att något ovanligt var på färde. Sårade buros på bårar, och väpnade borgare strövade genom gatorna. »Vi satte vår lit till Visbys rikedom», sade de. »Vem kunde tro, att det mäktiga Visby någonsin skulle se sin fana med korslammet kastad under hästhovarna! Nu ligga aderton hundra gutar stupade därute på fältet. Kung Valdemar Atterdag från Danmark behöver våra skatter, och nu har han landstigit med en stor här och slagit oss.»

För att visa att staden tagits med svärdsslag, hade konungen låtit nedriva ett stycke av ringmuren. Genom muröppningen gjorde han nu som bäst sitt intåg vid hornsmatter. Följd av sina ädlingar, red han på en smyckad häst, och det kluvna, rödbruna skägget gömdes nästan i hermelinskragen. På stora torget lät han uppställa tre tomma ölkar, och en härold utropade, att om inte karen inom tre timmar voro fyllda med silver, skulle hela det stora, härliga Visby plundras och brännas.

Borgarna hämtade sina yppersta klenoder och kastade dem i ölkaren. Ändå blev det aldrig nog. Halsband, kors och skedar blänkte där, och ändå voro karen inte fulla. Då buro de dit kalkar och silveraskar från kyrkorna, och likväl fattades det ännu rätt mycket i det tredje karet. Den tredje timmen var nästan utgången på kyrkväggens solvisare. Folket stod på torget och såg, hur skuggan flyttade sig, medan fienderna tågade upp i allt tätare flockar.

Mäster Simons hus var tomt och öppet, och i den hemliga kammaren träffade Peder sin fiende, som hade hunnit tillbaka före honom på ett annat skepp och nu, förvirrad och upphetsad, gick där och stavade i det svårlästa testamentet. Peder räckte honom genast handen. »Mest är det kanske mitt eget fel, att vi ha blivit ovänner», sade han. »och bitterheten har gjort dig yr och blind. Broder i yrket, du längtar nog också du att bli en god gesäll?»

Peder Dask såg upp på honom med en skygg blick. Hans ansikte var infallet och tärt av de samvetskval, som han försökt att dölja för sig själv. »Och det frågar du», kvidde han och gömde huvudet i sin mantel. »Hur har jag gång på gång kunnat handla så illa mot min egen husbonde, som aldrig önskat mig annat än väl!»

Peder Snugg tog då en bila och bröt upp den svärtade plankan närmast spisen. Under den stod en rad av hopknutna påsar med silverpengar. Han vände sig till kamraten och lade sin arm på hans axel. »Här ligger», sade han, »just det silver, som Visby nu fordrar av sin mest vördade ålderman.»

De hjälpte varann att bära ut påsarna och tömma dem i det tredje ölkaret. När de kastade undan den sista urskakade påsen, stod karet fyllt till randen, och Visby var räddat.

Fram på hösten, när Simon kom hem och steg in i kammaren, låg plankan ännu uppbruten bredvid det tomma gömstället. Gula löv hade fastnat på hans skor och kläder, och samma höstfärg lägrade sig allt gulblekare över hans drag. Stödd mot dörrstolpen, stirrade den utfattiga mannen på det ställe, där alla hans besparingar från ett strävsamt liv förut hade legat säkra. »Fader», sade de båda männen och kysste hans rockärm, »vi hällde ditt silver i Valdemar Atterdags ölkar. Ha vi felat, så för oss då till galgberget.»

Han tecknade åt dem att sätta sig med honom vid bordet. »Utom vi tre vet ingen, vad som hände vid sankt Olovs kista», sade han långsamt och med en suck, som han kvävde. »Låt ångrat vara glömt. Jag är gammal och kan behöva unga vänner. Därför upptar jag er nu i mitt handelshus som egna söner. Visby får aldrig mer sin storhet igen, men ett står oss ändå åter, och det är den långa, långa arbetsdagen.»

XXIII. I KUNG ALBREKTS DAGAR. GARPARNA.

Trångt var det mellan väggarna och bara hårda leran till golv, men Tolv Ula hade själv timrat sig sitt hybble. Nu kom han från byn med sin första ko. För att hon skulle trivas, ledde han in henne i stugan och lät henne se i elden och äta hö ur hans knä.

Under tiden började det knastra på torvtaket, och ett huvud med tvinsotsaktigt avtärda drag sträckte sig fram över rököppningen. »Nej, se herr Mats Gustavsson!» utbrast Tolv Ula och släppte sitt hö. Han visste, att herr Mats hade slagit ihjäl Linköpingsbispen vid Linderås’ kyrka och var bannlyst. Där han gick in, jäste aldrig ett ölkar och kokade aldrig en gryta, och låg ett barn i vaggan, blev det inte gammalt.

»Fort, bonde, räck mig allt det bröd du har!» ropade herr Mats. »Det lönar inte, att du låter mig titta i dina tomma händer. Jag har tappat bort mitt folk på Skogen, och min häst är lika hungrig som jag själv.» Han lade bågen till ögat, och Tolv Ula måste plocka brödkakorna från stången och räcka honom.

»Tag nu haspen från dörren så gärna först som sist», fortsatte den förföljda dråparen, medan han hasade sig ned från taket och steg till häst igen. »Hack i häl efter mig har jag garparna.»

Så kallades de tyska översittare, som då i kung Albrekts olyckliga dagar ströko omkring i landet. Kunde de bara hoppa och dansa, fingo de flux av kungen hundra lödiga mark och kläder med bjällror. Med krusat hår, pilar i kogerbössan, stålhandske på låret och svärdet fastrostat i skidan drogo de så ut på krig mot bondens kornlada.

»Det är rådligast att öppna godvilligt», tänkte Tolv Ula, när garparna började bullra på dörren. »Ur vägen med huggkubben!» ropade de. »Se här, bonde, under den har du gropen, där du gömmer din ölkagge.» De drucko och sjöngo i sus och dus och plockade fram äggknytet under bjälken och stötte ned hönan från takbjälken med spjutskaftet. Det gjorde de med sådan fart, att torv och näver tumlade ned över härden och golvet och började flamma. Då togo de också kon vid hornen och drogo den med sig.

Tolv Ula grep yxan och sprang ut ur sin brinnande stuga. På backsluttningen var det fullt av ryttare och fotknektar, men det var särskilt en, som alla veko åt sidan för. »Kråkorna akta sig att komma örnen för nära», tänkte han, ty han såg, att det var den fruktade Bo Jonsson Grip, som hade nästan hela Sverige i förläning. »Hjälp en värnlös!» bad han och kastade sig ned framför honom. »I skogen kunde jag inte bo för stigmännen. Och så yxade jag till en stuga här vid vägen. Men här får jag heller inte bo. Var skall jag då leva?»

Bo Jonsson satt likgiltig och bred på hästen och såg på honom med tunga ögon. Hade han inte med egen hand huggit ned en riddare framför själva högaltaret i Stockholms gråmunkekyrka och sedan nådigt förlikt hans fränder med en gård och litet pengar och skinnvaror! Han hade annat att tänka på än en bondes klagolåt.

Stugan hade redan råkat i full brand, och Tolv Ula kastade yxan över axeln och vandrade bort.

Det var den klaraste midsommarkväll, och dagranden fortsatte hela natten att glöda över skogen. Åkrar och rovland stodo lövade med små kvistar av hassel och hägg, som hade stuckits ned i dikesrenarna till god årsväxt. Kvastar av Johannesgräs hängde i logdörrarna, och i den öppna kyrkan satt det liljekonvaljer i ljuspiporna. Krokiga gummor vankade kring och samlade dagg till baktråget och läkedomsörter, och unga flickor glömde en stund de onda tiderna och bundo kransar av nio olika blomster för att sova på dem och drömma om sin tillkommande. På lekvallarna bodde ungdomen i lövhyddor och dansade med garparna omkring midsommarstången, som var sirad med färgade ägg och en eldröd hane, solens fågel.

Ingen ville tänka på sin sorg, men därför blev Tolv Ula skygg för människorna och vek av inåt skogen. Mellan träden var det halvskumt, men fåglarna hade ingen sömn den natten, och det flaxade bland grenarna och gnisslade som spinnrockar och nystvindor. Den kolsvarta nattramnen flög där med knarrande vingslag, men aldrig högre över marken, än oxen bär sitt ok, och alltid mot Jerusalem. Det blev en långsam färd, ty djupt i jorden hade han sitt bo, och det vara bara under de stora helganätterna, som han undfick kraften att flyga.

»Du är mitt hjärtas fågel, nattramn», sade Tolv Ula grubblande. »Högre än oxen bär sitt ok, kommer jag nog aldrig över jorden, men hur längtar jag inte till ljusstaden, fridsstaden, som jag aldrig når. Jerusalem, Jerusalem, var är du?»

Efter någon tid blev han anropad av en väpnad och sjungande skara, som drog förbi. »Kom med, enströvare!» sade krigarna. »Bo Jonsson, den förtryckaren, är död, och herrarna resa sig nu mot kung Albrekt.»

Tolv Ula var inte sen att lyda, ty garparna hatade han som varje god svensk, och stora nyheter fick han höra. Herrarna hade vänt sig till drottning Margareta i Danmark, som var änka efter Magnus Smeks son Håkan. Albrekt hade då lovat, påstod krigsfolket, att inte bära sin hätta, förrän han besegrat kung Byxlös, och till på köpet hade han skickat henne ett flera alnar långt bryne att vässa sina nålar och saxar på i stället för att styra riken.

I Falbygden nedanför Mösseberg möttes härarna på båda sidor om ett moras. Tolv Ula rusade in i den vilda striden med sin yxa och hoppade från tuva till tuva, men marken var dyig och lös under tyskarnas hästar, så att de fastnade i gyttjan. Mitt i det flyende myllret av sönderhuggna fjäderbuskar fick han se kung Albrekt, som hade mist sin häst och barhuvad gick av och an och vinkade med en smal käpp. Han var smal om benen, smal om armarna, smal om bröstet och i ansiktet. Allting på honom var smalt, till och med det kluvna skägget. Det var bara det krusiga håret, som var stort och yvigt. Han hade svårt att göra sig förstådd på sitt främmande språk för de segrande svenskarna, och de omringade honom med sina pålyxor och förde honom som fånge till drottning Margareta i Bohus.

Bondemännen byggde sig kojor av granris nedanför borgen, och där kom Margareta med herrarna, liten till växten och brun i hyn, men med vackert böjd näsa och viljefast haka. Försiktigt och klokt utvecklade hon sina meningar, då hon stannade och talade. Eller också teg hon alldeles och lät någon annan föra ordet i hennes ställe.

Hur det så gick, blev det till sist ändå alltid hennes önskan, som segrade. Nu var det hon, som rådde i Sverige. om natten, när herrarna kommo från rådplägningen på borgen, lysta av facklor, sade de skrattande till folket: »Ha ni hört, att nu har drottningen straffat kung Albrekt för hans skryt och satt på honom en hätta med nitton alnars släp?»

»Det är nog bara gyckel av er herrar med oss bönder», svarade Tolv Ula och hängde igen yxan över sin axel. »Fast nog kunde det ha varit rätt åt honom. Vad mig gäller, har jag nu gjort min tjänst här och får söka lyckan på annat håll. Jag har aldrig mer ro att vila två nätter i rad. Det är helgakväll, och nattramnen måste ut och flyga.»

Den gången ställde han sin hemlösa vandring till det tornkrönta Stockholm.

HÄTTEBRÖDER OCH KAPARE.

Stockholm var ännu i tyskarnas våld. För sina toppiga hättors skull blevo de kallade hättebröder. De voro så hatade, att de ständigt måste gå väpnade och i brynja. Var Tolv Ula gick, surrade tyska ord för hans öra, antingen han tiggde sig ett par skor eller sökte ett härbärge.

Hans sängkamrat i härbärget skaffade honom det arbetet, att han skulle bättra stocken under vinfatet i rådhuskällarn. Uppe i rådstugan var det oväsen, ty hättebröderna hade slagit den svenska borgmästarn blodig och satt honom i borgtornet. Tolv Ula brydde sig inte om att gå hem över natten, utan lade sig bredvid vinfatet, men om han hade haft en tupp på armen, kunde han inte ha blivit bättre väckt. Just som det skulle till att dagas, ljödo röster och knarrande steg uppe i rådstugan. Han stack ut huvudet genom gluggen och frågade en gammal man, som gick förbi, vad det var. Gubben svarade, att det var några hättebröder, och att de befallt honom att gå och väcka de svenska rådsherrarna och kalla dem till en viktig sammankomst. Men de svenska herrarna voro inte väl där, innan en lång rad av tyska knektar plötsligt tågade ut ur borgen, och med vapen i händerna kommo ett tusental tyska borgare rusande från sankt Gärtruds gillesstuga. Den låg på samma grundmurar som nu Tyska kyrkan, och där hade de hållit sig gömda ända sedan aftonsången kvällen förut.

»Ni förrädare», ropade de till de svenska rådsherrarna, »gärna skulle ni överlämna staden åt den danska dejan», och därmed grepo knektarna svenskarna i bältet och släpade dem med sig över fällbron in i borgen.

Tolv Ula fortsatte tyst sitt arbete, men dagen därefter blevo tre av svenskarna utförda och brända. Då gick han missmodig hem till härbärget. Om natten satt han uppe vid vindögat, ty det var ganska ljust och redan i juni månad. Det var natten till helga lekamens dag, då gillenas fanor skulle bäras genom de lövprydda gatorna, och han satt och tråcklade ihop en blå skjorta åt sig för att med den över sina paltor få gå i tåget och bära ett vaxljus. Till sin fasa fick han då se, hur de fångna rådsherrarna leddes ned mot strömmen. Han räknade ända till sextio. De voro hårt bundna. Flera hade kläderna upprivna och långa, blodiga skår efter träsågar, som de blivit pinade med för att bekänna något förräderi mot Albrekt. Högt bedyrade de ännu sin oskuld och ropade till vem som ville höra, att en hättebroder nyss lovat borghövdingen hälften av deras egendom, för att han genast skulle låta bränna dem. Under tiden knuffades de ned i båtarna och roddes över till Blasieholmen, som då kallades Käpplingeholmen. Där instängdes de i ett gammalt skjul, som antändes, och lågornas sken blandades med gryningen.

Tolv Ula kastade ifrån sig den blå skjortan och gick ut. Med dagens inbrott började åskan rulla, och ett störtande regn föll över staden. »Vem skall man då lyda för att göra rätt», mumlade han och fortsatte nedåt hamnen, »hättebröderna eller danskarna? Jag har aldrig hållit i ett segel och kan inte ta lega som skeppskarl, och jag är utan pengar. Men bara jag kommer bort från detta olycksaliga land, får det sedan gå mig, hur det vill.» Genast bröt solen fram, och han tog det som ett tecken, att han borde fly. Det var stoj och liv därnere på bryggorna. Boskap råmade, och små underbara hästar från Öland sattes i land. Torsk och lax staplades i högar, koggar lastades med hudar och honung och jaktfalkar i burar. Men klockorna begynte ringa, ljus och fanor togos ut på gatorna, och sjöfolket sprang uppåt staden för att se på. Då gick han ombord på ett färdiglastat skepp, där det stod en tom och ovanligt stor salttunna. I den gömde han sig.

Om en stund kom skepparen tillbaka med sina karlar och frågade dem, om de funno vinden god. De sträckte upp händerna och jakade, och först då var han i sin rätt att lägga ut. Hamnbommen öppnades, ankarstenarna lyftes, och seglen togo fullt. Men det var annat sjöfolk och andra fartyg än i vikingarnas tid. Tacklet var från Åbo och masten från Kolmården, men allt var ruttet och gammalt, och skeppet såg ut som en stor och klumpig träsko, fast prydd i aktern med små torn och ett helt kastell. De förgyllda väderdrakarna visade emellertid nordan, och det gick med skummande fart genom skärgården. En väldig vårdkase flammade på det yttersta skäret, och nu bar det ut på Östersjön, där land inte syntes. Helgonbilden i stäven höll sitt framsträckta kors över ändlösa vågor.

Viktualier, med andra ord matvaror, kallades på den tiden vitalier. De tyska sjörövare och äventyrare, som på vattenvägar försågo Stockholm med livsförnödenheter, fingo därför heta vitaliebröder. Det var ett sådant skepp, som Tolv Ula hade råkat att komma ombord på, och det var rustat av Albrekts fränder i Tyskland för att plundra och bränna på de svenska kusterna. Det kunde Tolv Ula snart förstå av samtalet.

Skeppsfolket brydde sig inte om seglen, utan satt kring en eld och glödgade en spik för att genomborra några taljor. Själv gick skepparen av och an och skröt över sina vilda bragder. Med ens stannade han framför den stora salttunnan och utbrast: »Jag tror, att saltet har blivit fuktigt om fötterna, eftersom det nyser. Vänd om tunnan, så att botten kommer upp, och slå in den glödgade spiken, så få vi se, om saltet kryar till sig.»

Tolv Ula hörde, hur de kommo med spiken. Han samlade då hela sin kraft och stötte till kimmarna, så att de flögo isär. I nästa ögonblick grep han skepparen för bröstet och kastade honom över relingen, så att han föll i vågskummot och försvann. »Här höll jag på att få ännu ett nytt slags herrar att lyda», ropade den forna bonden, nästan från sina sinnen av vrede. »Men jag är utan både hem och land och tänker inte längre tjäna någon annan än mig själv. Jag har aldrig hållit i ett skeppsstyre och är lika dålig seglare som någon av er, men jag har ett helgon, som hjälper nordiska män bättre än alla andra helgon. Låt mig bli skeppare i stället för den stackaren där, så skog vi alltid dela bytet som bröder. Förr var jag en god människa och nändes inte göra en myra för när, men jag lovar och svär vid heliga Birgitta, att här ombord finns inte längre en uslare varelse än jag!»

Några av skeppskarlarna knotade, men de andra böjde sig för hans mod, och i månskenet ute på havet blev han så med duktiga handslag tagen till skeppare. På bordet inne i akterhuset låg den döda skepparens kaparbrev, utfärdat av staden Danzig och försett med både underskrifter och sigill. Det stoppade han på sig under kläderna.

Hundratals sådana sjörövare strövade vid den tiden omkring på Östersjön. Men Tolv Ula blev en av de mest fruktade. Tacklet på hans skepp blev alla murknare, seglen fingo alnslånga hål och klutar, men på däcket fattades det aldrig rövade säckar och kistor. Hans ögon brunno dystert, rödsprängda av vind och väder och sällan kom det ett gott ord ur det isgrå skägget. När det stormade, och sjön gick hög, hände det likväl, att alla knäföllo på däcket och vredo sina händer i samvetsångest. Nattramnen skakade då på sina vingar djupast i hjärtats fängelse, och Tolv Ula talade om stjärnan i mörka tider, om Birgitta, som just nu skulle helgonkrönas i Rom. Deras längtan efter syndaförlåtelse blev till sist så stor, att en dag, när de landade vid den tyska kusten, rustade de sig med stavar och flaskor och vandrade barfota till Rom som fromma pilgrimer.

BIRGITTAS HELGONKRÖNING OCH PILGRIMERNAS ÅTERKOMST.

På aftonen fredagen den 6 oktober 1391 ringde den eviga stadens alla klockor in helgonfesten. Det stora kapellet i Vatikanen stod nästa dag behängt med gyllendukstapeter, golvet var bestrött med olivblad, och otaliga vaxljus brunno. Under en himmel, som bars av kardinaler, steg påven Bonifacius IX upp till sin tron. Han var just inte den bästa av påvar, utan känd för att driva handel med ämbeten och avlatsbrev, och en motpåve regerade i Avignon. För de knäböjande pilgrimerna vid dörren var han dock kyrkans heliga fader, och deras ögon fuktades, när efter gudstjänsten sångarna för första gången uppstämde: »Bed för oss, heliga Birgitta! Halleluja!»

Tolv Ulas läppar rörde sig. »Ja, bed för en stackars kapares själ, när han en gång dör i vågorna», viskade han. »Du har läst i våra hjärtan. Du vet, hur vi ha blivit sådana, som vi äro. Bed för oss, du svenska moder, så att det aldrig mer i vårt förödda land behöver leva så vilda och olyckliga människor som vi!»

Bredvid Vatikanen låg Peterskyrkan, byggd över aposteln Petrus’ grav. Hela natten var kyrkan både utvändigt och i sitt inre upplyst av tusentals lampor. På söndagen begav sig påven dit, företrädd av vakter med dragna svärd, och läste mässan vid högaltaret. Därefter frambars till honom ett offer av förgyllda vaxljus, bröd, vin och små korgar med duvor, allt prytt med Birgittas vapensköld. Efter att en munk sedan hade predikat om hennes liv, utbars påven i pelarhallen utanför kyrkan, omgiven av högskaftade fjäderviftor. Här slog han upp den gyllne bok, där änglarnas och helgonens namn voro upptecknade, och när han tog pennan och skrev in namnet »Brigida», flög det ett sus över pilgrimernas skara.

Skygga och försagda bland så många människor, höllo de varann troget i repbältet för att inte bli skilda åt. Härbärge fingo de i det hus, där Birgitta, älskad och vördad av alla, hade slutat sina dagar. Det var en stor flock av män och kvinnor från Norden, som slutligen drog hemåt igen över bergen, och ofta talade de med varann om det avlägsna Vadstena, dit hennes ben hade blivit förda.

Dagarna omkring den 7 oktober, Birgittas helgondag, brukade sedan i Sverige kallas Britsommaren, därför att det vid den årstiden ofta rådde blid och solig väderIek.

Då Tolv Ula och hans män åter hissade sitt sjörövarsegel, voro de likväl samma vilda sällar som förr. I sällskap med sju andra kaparskepp, som voro bemannade med vitaliebröder och lastade med salt, fisk, rödlök, äpplen, rovor, humle, säd och all möjlig härlighet, lade de ut från land för att undsätta tyskarna i det belägrade Stockholm. Det blev emellertid kallt väder, och i skärgården fröso skeppen fast utanför Dalarö. Vitaliebröderna visste, att de utan miskund skulle få ett rep om halsen, ifall de råkade i svenskarnas händer, men deras anförare, riddaren mäster Hugo, var rådig. Han lät släpa ut fällda träd från öarna och byggde av dem runt omkring skeppen höga vallar, som sedan överspolades med vatten, så att de isades.

Det var Margaretas här, som belägrade Stockholm, och några svenska skaror drogo genast åstad för att göra upp räkningen med vitaliebröderna. Snart märkte de likväl, att det inte ville lyckas dem att storma de hala isvallarna, och därför hoptimrade de ett högt trätorn, som de kunde skjuta framför sig på rullar. Ett sådant torn kallades på krigarspråket katt. När allt var färdigt till strid, rullade svenskarna katten framåt, och klor hade den att rivas med, ty armborst och spjut stucko fram överallt mellan stockarna. Men mäster Hugo hade under nattens mörker låtit såga sönder isen, och ett lätt yrväder hade hjälpsamt strött litet snö över springorna, så att ingen kunde se dem. Förväntansfulla och belåtna med sitt verk, stodo sjörövarna på sin skeppsfästning och sågo, hur katten närmade sig.

»Kass, kass, kass!» ropade de och klappade i händerna, ty de söndersågade isstyckena gåvo plötsligt efter, och mitt för deras ögon sjönk katten ned i vattnet och försvann med alla sina krigare.

Den enda, som vände sig bort, var Tolv Ula. Bland svenskarna på tornet hade han känt igen flera gamla vapenbröder från slaget på Falan, och skamtårarna runno på hans barkade kinder, över att han på det viset måste strida mot egna landsmän och vänner.

Så snart det blev blidväder igen, och skeppet hade lämnat av sin last, styrde han åter till havs med sina skeppskarlar, och de gingo upp på ödsliga klippor och levde där till en tid, så länge munförrådet räckte. Ute på havet hörde de en dag klockorna ringa i Kalmar. Där krönte Margareta, Nordens fullmyndiga fru, sin frände Erik av Pommern till konung över de tre äntligen förenade rikena. Men kaparna långt borta på villande sjö styrde med vinden som lösryckta och kringdrivande träd och frågade varken efter lagar eller land.

En afton, då det blåste hårt, sågo de ett stort hanseatiskt skepp dyka upp över vågorna som ett moln. Det närmade sig snabbt med svällda segel för att börja strid, men det uttjänta rövarskeppet tålde inte stöten från järnsprötet i stäven. Knakande lutade det åt sidan och började att sjunka. Tolv Ula släppte styret, ty han förstod, att hans sista stund var kommen. »Det måtte vara en stor helganatt, efter dagranden brinner så klar», sade han för sig själv och såg omkring havet. »Nattramn, du svarta fågel, du hann aldrig ditt Jerusalem, men du slutade ändå aldrig att längta.»

XXIV. ENGELBREKT. DALKARLARNA.

De ärliga och goda dalamännen, nu hade de brått till kyrkbacken. Där snörde de upp sina säckar och korgar, ty innan julens fridstid gick in, måste de gälda sin skatt till både präst och fogde.

I en av byarna stod sockenprästen just som bäst och tog emot skattegåvorna. Så höglärd var han kanske inte, men vördig och faderlig. Han kände noga på de framledda kalvarna och killingarna för att förvissa sig, att de voro minst nio nätter gamla, och så räknade han: »Fyra marker ljus från det nyvigda brudparet... Tiondet av smöret och sextonde dockan av hampan från änkan Malin. Och så sex alnar vadmal för mässan över hennes salig husbonde...» Han synade och luktade på en rimfrusen björnbog. Nå, den fick gå för god. Gärna skänkte han efter litet, om det behövdes. Han, som själv bodde och levde bland bönderna, visste bäst, var skon knep. Allt gick därför i vänlig sämja, som det hade gått i hundratals år.

Plötsligt såg han upp och frågade: »Vad är det för ett pinglande?»

Det var minsann heller inga vanliga bondbjällror. Den grymma danska fogden Jösse Eriksson från Västerås’ hus kom ridande i skogsbrynet med sina män. Han brydde sig inte om att ha några bjällror på sin häst, utan han bar dem i stället fastsydda på sina egna kläder, både över ärmar, axlar och bälte. Men så voro de också av klaraste silver. Han drog av handskarna och höll de smala, vita händerna halvlyfta, ty Jösse var alldeles för fin och förnäm, att röra vid de smutsiga tyglarna med bara fingrar. Han skrattade, så att han hoppade i sadeln.

»Masar», sade han och blev allt rödare över det slätrakade ansiktet, »är det så ni tänka fullgöra er skatt till mig och min nådiga herre, kung Erik? Har jag inte befallt att lämna allt i reda pengar, som jag lättare kan föra ur riket! Där sitter han, kung Erik, nere i Danmark och för krig med holsteinare och hanseater och får aldrig en munsbit av era rimfrusna björnar och rökta grisar.»

»På år och dag har jag inte sett en penning», svarade en ung bonde, som hette Mats. Men innan han hittade fler ord, veno tjugu ridspön om hans öron. »Då mäta vi ut, som vi själva tycka», lovade knektarna och började att hämta hästar och mjölsäckar ur gårdarna. Ett par bönder, som försvarade sin dörr, hängde de upp över röken i brygghuset, och deras kvinnor blevo bundna. »De kunna väl alltid duga att spänna för hölasset», sade knektarna.

Mats sprang till ladväggen, där han hade sina skidor, och rände så bort över drivorna för att hämta hjälp. Det var långt till grannsocknarna, och folket, som bodde där uppe, levde mest för sig självt utan att gästas av några främlingar. Men han visste, att det var handfasta män, som ännu höllo fädrens enkla sedvänjor och aktade sin frihet.

Snart mötte han andra flyktingar, som berättade om ännu större grymheter, och under hela vintern höllos rådslag i stugorna. Mot vårbräcket stannade han en dag i skogen och lyddes. »Är det timmerhuggare, som sjunga?» frågade han helt högt. »Man kunde tro, att var fura hade fått en strupe under barken.»

Bakom tallstammarna framsusade på alla sidor krokiga skidlöpare med pilbågen på ryggen och stavar i händerna. l gupp och backar böjde de sig ännu djupare och höllo upp stavarna. Så fort de hade försvunnit flögo nya ryggar förbi under kvistarna. En kortväxt, bredskuldrad man med rostfärgat skägg och glada, bruna ögon tvärstannade och pekade på honom med staven. »Vem är du?» frågade han.

»Vem är du själv, far?» svarade Mats och gapade, ty han hade ingenting sett av världen, och allt var för honom nytt och obekant.

»Jag är Engelbrekt Engelbrektsson från bergslagen. Kom med, kära dräng, och stå inte här och stirra! Vet du inte, att dalkarlarna ha tagit mig till hövding för att göra slut på fogdarna, de uslingarna?»

Rösten hade en så trohjärtad brytning och lät så säker och ärlig. Mats kände, att han måste lyda, och vände på skidorna. Mitt i skaran följde han med utför backarna. De milslånga skogarna glesnade småningom, och nere i gårdarna sprungo bönderna ut och ropade: »Gud tröste den, som nu har ont på samvetet! Det är hela Dalahären, som kommer!» Därefter blåste de i lurarna, och bågsträngar snoddes, och pilar skäftades.

När snön gick bort, och det blev sommar, breddes ett eldsken över Dalälven, som bred och mörk forsade under hängbjörkarna. Det var Borganäs’ fogdefäste, som brändes. Därifrån tågade bondehären oförskräckt söderut genom bergslagen. Köping och Västerås blevo tagna. Oförsagd och rådig stod Engelbrekt i sin släta, grågula skinnrock och hälsade storherrarna, som nu också började samlas omkring honom.

Upplänningar och flockar från de olika Mälartrakterna följde honom mot Stockholm. Den svenskvänliga fogden, Hans Kröpelin, begärde en tids vapenvila, och vad det led, fick Engelbrekt veta, att herrarna tänkte hålla ett rådsmöte i Vadstena. Han red dit och steg oväntat in i salen.

Ännu mitt i vreden hade hans röst sin godmodiga bergslagsklang. »Nog visste ni, ädla herrar», började han utan många omsvep, »att det kommer osmundsjärn från Dalarna. Men att där i nödens timme också finns frihetskära bondemän, det skola ni nu få lära. I helge Eriks dagar hade vi svenskfödda konungar, som inte förtryckte oss med fogdar och orättvisa skatter. Sverige ligger mitterst i Norden och är det största av de tre rikena och därför också av Gud Fader ämnat att vara huvudlandet. Men den Erik av Pommern, som nu skall styra, bryr sig inte mer om Sverige än om en vanskött avelsgård, där Hans Nåd inte ens vill bo. Därför brinner unionen upp som en stuga, där man inte lagt härden i mitten under taköppningen, utan i korsdraget vid dörren.»

Då herrarna började motsäga honom, tog han Linköpingsbispen i kragen och drog honom till vindögat. Nedanför på torget väntade ett tusen dalkarlar i den heta augustisolen med sina urblekta hattar på nacken och de vita fårskinnströjorna hopbundna på ryggen. »Du bisp!» sade Engelbrekt. »Liv, hopsparade penningar och allt, som var mitt, har jag vågat för landets befrielse. Turen kommer nu till er, herrar. Nu skriva ni alla genast under, att ni uppsäga Erik lydnad och tro! Eller också leder jag ned dig till folket på torget.»

Då måste herrarna lyda.

En stund därefter kastade dalkarlarna åter hågen över skuldran och drogo bort med sin hövding. Efterst följde hästar, lastade med piltunnor. Krigstukten var den bästa, och knappt så mycket som en höna blev taget i gårdarna med våld.

De stannade framför Ringstadaholms fäste, där Motala ström på alla sidor svallade utanför murarna.

Några av dem satte sig i en stuga för att koka, och Mats var den hungrigaste i laget. En ung dräng tog då ett långt järnrör. I det hällde han något, som han tog upp ur en fjärding. Det såg ut som jord eller dåligt, grått mjöl. Sedan stoppade han duktigt och hårt igen röret med mossa och räckte det till Mats. »Nog ser jag, att du kan röra välling, mase», sade han. »Men tänd på det här med en vedsticka, så får du också lära dig att göra åska!»

Mats stod där, lång i synen som speglad i en tennsked. För honom, som hade levat uppe i skogarna, var allt ännu lika nytt och märkvärdigt. Han tyckte, att det var onödigt leta efter någon vedsticka, utan höll helt bondlugnt järnröret i elden på härden.

En knall, vars make han väl aldrig hade hört, kastade kol och bränder i taket och alla dalkarlarna mot väggen. När han slutligen kom sig för igen, satt han i vrån, och det fanns knappt kvar en hel gryta eller bänk.

Engelbrekt skyndade sig in. När han såg, vad som hänt, tog han upp litet av pulvret ur den oskadda fjärdingen och visade det i handen. »Ni Dalamän», sade han, »nu är krutet kommet i världen. Om till jämmer eller fröjd, det spår ingen.»

Som svar på tal lyste det till uppe på borgmuren. På hela Ringstadaholm fanns det bara en, som var nog erfaren att lossa ett skott, och han kallades därför bössmästaren. Det var han, som kom med luntan för att bränna av borgens enda kanon eller föglare, som den då kallades. Framtill låg den i en järnklyka, och bakåt stödde den sig på sin egen långa stjärt. Den såg ut som en lång, gapande ödla.

Ovanför på tornet stod den tyska fogden Styke med händerna instuckna i håret och full av undran, hur det skulle gå. Försiktigt och bortvänd sträckte bössmästaren fram luntan på en stång. Men föglaren reste sig på stjärten, sprutade kulan och elden rätt i skyn och tumlade baklänges ned i borgen. Så gick det med det enda skottet från Ringstadaholm.

Då livades dalkarlarna. De glömde både hunger och trötthet och uppsatte en stor blida. Det var en svängstång, som satt mellan två stolpar och hade fastbundna tyngder i ena ändan och en påse av oxhudar i den andra. I den lastade de klippstycken och stenar och slungade dem sedan mot murarna. Somliga stenar flögo ända in på borggården. När de sågo, hur gnistorna yrde, blevo de än mer uppspelta, och sopor och döda hästar fingo gå samma väg. »Där har du gottor till aftonvard, Styke!» ropade de.

Engelbrekt gick harmsen in bland dem. »Bättre upp få ni lära er kriga», förmanade han. »Nå, far, du har i ungdomen varit vid herrehov, du är väpnare», svarade de omkring honom. »Lär oss du det nya, lär oss att skjuta med pulver!»

Ett klentroget leende smög genom hans skägg. Han lät dem emellertid förfärdiga en väldig stenbössa av hopsvetsade järnstänger och omgjordad med järnband. Odjuret nedgrävdes till hälften i marken och bands med kedjor mellan två pålar. Krut fanns det bara ett par fjärdingar, och det gällde att hushålla, när de skulle hälla det i bössan. Stenar till kulor kunde de däremot plocka ur själva strömvattnet.

»Du vet allt», sade de och kommo igen till Engelbrekt. »Det börjar ösregna, och luntan vill inte brinna. Hur skola vi nu göra?»

»Här har jag kokat en eldsten», svarade han, »som brinner, bara den blir våt.» Och som han tog fram den under rocken och höll den i regnet, tog den till att flamma.

Mats bar elden till stenbössan. Men pang! Bössan sprang i små stycken, och jorden stänkte kring hattarna under skrattsalvor från borgen. Dalkarlarna kände sig så utskämda, att en av dem stod och grät.

»Jag tänker, att bågen och dalskäktan ännu är ert rätta stridsdon», sade Engelbrekt. »Men här har jag låtit er gå och syssla, för att borgfolket inte skulle märka, vad mina timmermän under tiden yxat ihop på andra sidan udden. Kom!»

De följde honom bortom udden. Där simmade på vattnet ett färdigbyggt fem våningars trätorn. Ännu upphettade av förtrytelse, stormade de in i tornet, så många som fingo rum. Sedan läto de tornet flyta med strömmen ned mot borgen.

Raskt spände de sina bågar med foten. Att sikta på så långt håll lönade ingenting till. I stället sköto de snett upp i luften och läto pilregnet smattra över vallarna. »Han är slug, vår Engelbrekt, och nu ta vi borgen», ropade de, och så begynte de sjunga:

»I Guds och alla helgons namn!

Vi ha vår båge och vår arm.

Så fäktom vi, så lekom vi.

Du fogde, strax dig giv!

och vill du ej, så hoppa i

och simma för ditt liv!»

Så snart Ringstadaholm hade öppnat sin port, drog Engelbrekt vidare från borg till borg och avsatte fogdarna. Slutligen mötte han sin medhjälpare Erik Puke, som norrut hade lett upproret. Puke reste sig i sadeln, svart av solbränna, ärrig och larmande, och svängde sin hatt. Svärdet satt halvdraget i skidan. »Broder, knappt mer än tretton veckor ha vi stritt», ropade han, »och redan är Sverige befriat!»

LJUSFESTEN.

Ett stort skepp hade nyss seglat ut från Stockholm och låg förankrat mellan de yttersta skären. Det var höstnatt, och stormen pep i tacklet. Erik av Pommern stod på däcket, insvept ända till ögonen i en svart kappa.

Manskapet var i land och gjorde strandhugg för att skaffa mat. Mörkret låg ogenomträngligt över vattnet. Hade inte en brinnande gård kastat sina flammor mot den molniga himlen, skulle ingen kunnat se en skymt av konungen. Bakom honom blänkte en brynja.

»Hahaha!» skrattade han till, kallt och ohyggligt som en vild kapare. »Karl Knutsson, min unga marsk, vad är det du kommer och säger mig till avsked?»

Brynjan rörde sig, och en klangfull stämma svarade: »Att det svenska ännu en gång blivit oss svenskar ... att jag själv stritt bredvid Engelbrekt... att han redan sitter på Örebro slott som i eget hus, och nyss infann han sig inte ens i Stockholm för att hälsa Ers Herrlighet.»

»Jag har ingenting otalt med den bergskarlen. I morgon seglar jag hem igen till Danmark. Minns mitt gamla råd: Sträck inte fötterna längre, än skinnfällen räcker!»

»Ännu en allra sista gång», fortsatte Karl Knutsson med stigande hetta, »ha vi lovat tro och lydnad, om bara Ers Herrlighet håller löften och eder, men lika heligt ha vi lovat varann att börja nytt uppror, om Ers Herrlighets godhet inte varar längre än den sista handtryckningen. Här plundras nu gårdarna på egen kust, och främmande fogdar tillsättas igen lika trolöst som förut.»

Konungen svarade med ett tystare, men ännu föraktfullare skratt. Efter en stunds tankar sade han: »Världen är en rövarkula, där biskoparna räkna pengar på altaret, och lagbrytarna rivas om sina befästa hus. Jag skulle, skämmas som en narr, om jag vore bättre än de.»

Därmed gick han ned i trappan till akterhuset, men vände sig på sista steget. »Blir jag en dag trött på gycklet, är jag likgiltig nog att kasta ifrån mig alla tre rikena som tomma säckar. Jag önskar dig en god vinter, marsk! Nu måste jag gå ned och förrätta min aftonbön. Den försummar jag aldrig.»

Karl Knutsson trevade sig fram till fallrepet. Det hördes på hans raska språng, att han var spänstig och vig, och plasket av årorna dog bort i mörkret.

Snart började lurarna åter skalla, och det trampade och slamrade på vägarna. Mitt genom snöyran framträdde Engelbrekt och Karl Knutsson med sina skaror utanför Stockholm. Portarna stängdes, men de hörde, hur de svenska borgarna på andra sidan brottades med de danska vakterna. Slutligen rycktes bommen undan, och vakterna flydde, till slottet.

Under jubel bars det svenska baneret in genom gatorna, och Karl Knutsson steg upp i rådhusets burspråk och talade till folket.

Hållningen var en rik och stolt ädlings. Rustningen sken som silver. Han var en stor vältalare, och ju bullersammare bifallets åska rullade över torget, dess högre steg färgen på tjuguåttaåringens kinder. Ära, ära, det var ledstjärnan, som klar rann upp över hans själ. Han skulle gärna ha givit sin ungdom för att få vara helge Eriks ben i Uppsala skrin.

När han hade bländat och vunnit stadens svenska borgare med sina ord, blev han åter krigare och lät sina män bygga ett skansverk mellan kyrkan och strömmen. Där ställde han sig med sina riddare och riktade lodbössorna mot slottet. På andra sidan kyrkan och i östra backen stodo borgarna och Puke med sina hopar. Det fanns knappt ett helt tygstycke i Pukes sönderstungna rock, och svärdet for var stund i vädret. Men blicken gick vaksamt och misstroget till den ärelystna riddarskaran. »Ni längta efter att få en svenskfödd konung, herrar», ropade han buttert och hotfullt och drog hatten trotsigt ännu djupare över ögonen. »Javäl, det gör också småfolket. Ställ upp första goda bonde på Mora sten och hylla honom!»

Borgarna voro ett senfärdigt och trötthänt släkte, och det gick klent för dem att skotta upp jordvallar. De satte sig hellre hemma och räknade på runstaven dagarna framåt ända till det inskurna märke, som föreställde en ljusstake. Det var kyndelsmässans eller den stora ljusfestens tecken.

På den dagen kastade de spadarna och påtogo sina bästa kläder. Så plockade de ihop de vackraste och längsta vaxljus, som deras hustrur hade stöpt, och buro dem till kyrkan. De ljusen skulle sedan under året tändas kring den nyföddas vagga och den dödas kista, och prästen bestänkte dem med vigvatten. Därefter tågade de med brinnande ljus omkring kyrkogården. Också i husen lyste så många ljus, som funnos att tända, och hela Stockholm glimmade. Men det hade varit fasta förut, och vid de rikliga borden kredensades bägaren flitigt.

Då hördes ett härskri. Danskarna störtade ut ur slottet och bröto sig in i husen. Spjut och korta svärd korsades i portvalv och trappor, och flammande fyrbollar kastades från slottsvallarna över taken. Köttbodarna nedanför kyrkan råkade i brand, och vinden låg över staden. En sådan ljushelg hade aldrig blivit firad, och när som helst kunde Stockholm brinna.

Helt oförmodat kastade vinden om. När danskarna hade dragit sig tillbaka, gingo svenskarna då till kyrkan och tackade Guds moder för sin räddning. Men under hemvägen sade de till varann: »Var är Engelbrekt? Han är åter ute i bygderna med sina dalkarlar och fördriver de nya fogdarna. Vi behöva honom, och vi måste välja oss en rikshövitsman.»

Engelbrekt kom också efter någon tid, men mulnare än annars. Han kände sig främmande bland husraderna och bland de förnäma köpmännen, som gjorde sig lustiga över hans bergslagsmål. Han gick in i svartbrödraklostret, där de utsedda valmännen och flera andra redan samlades på sina bänkar. Utanför väntade Mats med hans häst.

Puke gick emot honom med häftiga åtbörder och tryckte hans händer mot sitt hjärta. »Märk», sade han, »hur herrarna böja sig till varann och viska! Jag räds, att det är om dig.» Engelbrekt svarade: »Där det viskas ont om folk, är åtminstone ett säkert ... att den, som talar, själv inte är en av de bästa.»

Han såg sig omkring i salen. Stormännen, som fruktade, att bönderna alldeles skulle växa dem över huvudet, hälsade honom misstroget. Det var kallt därinne, och många hade därför kragarna uppslagna och voro svåra att känna igen. »Vilka äro de männen därborta i vrån?» frågade han. »De se så förgrämda ut.»

Puke svarade sakta: »Dina avundsmän, dina egna grannar från Närkesbygden. Det är ju Bängt Stensson från Göksholm och hans son Måns, som du gått till rätta med för deras röverier. Var på din vakt, storsinta vän! Det finns alltid många sådana förgrämda omkring en Engelbrekt.»

Nu blev det röstat, och en riddare äskade ljud. »Två ha röstat på Puke», förklarade han, »tre på Engelbrekt och» -- han hejdade sig ett ögonblick och böjde huvudet -- »fem och tjugu på Karl Knutsson, vår högborna marsk. Han är vald till rikshövitsman.»

Puke sprang fram på golvet, våldsam och obehärskad. Rocken fläktade oknäppt, och han var lerig om skorna. »Otacksamma svenskar, som beständigt köpslå och aldrig göra något helt!» ropade han med skallande stämma. »Här står Engelbrekt, er rådiga anförare, landets befriare. Och hur löna ni honom! Glöm inte, att han har vant bönderna att hålla riksmöten, och att allmogehären ännu är i vapen!»

Han ryckte till sig svärdet och, rusade ut som för att genast upptaga striden.

Herrarna blevo betänksamma och läto Engelbrekt behålla anförarskapet över en del av hären. När han skulle gå, stannade han framför Karl Knutsson. Han måste resa sig på skospetsarna för att nå med händerna till hans axlar, och han såg honom upp i ögonen vemodigt, men ärligt och gott. »Unga stridsbroder och ädling», sade han, »nu är det du, som får sorgerna. Törhända kommer du för deras skull att bära många grå hår, innan du sover i din grav.»

Med de orden gick han ut ur klostret, och om en stund hördes de borttågande böndernas säckpipor från södra bron.

VID GÖKSHOLM.

Det var en stor sak att äga ett befäst hus, och Engelbrekt hade köpt Örebro borg för tusen mark silver av den tyska fogden. Murarna voro tre alnar tjocka och mer, men det såg ganska kalt och tomt ut därinne i de lågvälvda rummen, ty i så oroliga tider hade de flesta inte råd att tänka på trevnaden. Sällan fick också Engelbrekt sitta hemma i lugn.

Aftonen den 27 april 1436 landade han med två roddbåtar vid en liten holme i Hjälmaren för att vila ut över natten. Han var på väg från Örebro till en sammankomst med rådet i Stockholm och bara följd av sin hustru och några få tjänare. Under belägringen av Axevall hade han sjuknat, och ännu var han så svag, att han måste stödja sig på käpp.

Täcken och fällar lågo redan utbredda, och den duktiga hustrun plockade upp godbitar och överbundna skålar ur matskrinet. Mats låg framstupa och blåste i lågorna under den ångande grytan.

Det var ännu isigt i luften, och Engelbrekt stod och värmde händerna över elden. Han kom att vända huvudet åt sidan. Göksholms tegelröda tinnar stucko upp på avstånd över trädkronorna. Därifrån närmade sig med snabb rodd en båt genom vårdimman, som låg utefter vattnet i speglade ringlar.

»Nu må ni alla se» utbrast Engelbrekt och lyste upp av glädje, »att min forna fiende, herr Bängt, vill visa mig den vänskapen att bjuda mig hem till sig. Men jag gitter det inte för min krankhets skull.»

»Ser jag rätt», fortsatte han och gick några steg mot vattnet, »så är det inte han själv, utan hans son Måns, som står i fören. Mats, gå och visa honom, var han bäst kan lägga till!»

»Får jag ännu frid i Sverige!» ropade Måns Bängtsson till svar och sprang i land med en yxa. Sjuk och matt höjde Engelbrekt käppen till värn och frågade: »Vet du då inte, att din fader nyss varit hos mig, och att vi gjort förlikning? Han har lovat mig lejd.»

Utan att svara högg Måns Bängtsson till med yxan, som träffade handen och käppen och avskar tre fingrar. När Engelbrekt då vände sig bort, gav han honom ännu två hugg, så att han föll ned och dog bredvid en sten.

De andra männen i båten rusade också i land och genomsköto den redan livlösa kroppen med sina pilar. Därefter släpade de med sig Engelbrekts hustru och tjänare och förde dem som fångar till Göksholm.

I hast red skaran sedan till Örebro hus och hade med sig en av de gripna tjänarna. Han blev tvingad att gå fram till porten och ropa, att han kom med bud från Engelbrekt och ville slippa in. Fogden kände nog igen hans röst, men lät inte lura sig, utan svarade, att först måste det bli dager. Måns Bängtsson och hans folk plundrade då under tiden i stället nere i staden och drogo så hem igen till Göksholm med sitt rov. Varken han eller fadern vågade likväl för böndernas skull att stanna där, utan de flydde sin väg och funno sedan aldrig mer fred eller samvetslugn.

Då bönderna fingo höra, vad som skett, rodde de ut till holmen, där Engelbrekt ännu låg kvar. Gråtande ryckte de ut pilarna ur hans lik och sade till varann: »Här dukade han lugnt sin aftonvard på sin fiendes mark. Sådan var han, vår Engelbrekt. Ädlare kunde han inte ha fallit under sitt baner i striden.»

De förde den sörjda hövdingens kropp till Mellösa och slutligen till kyrkan i Örebro. Vallfärdande ställde sedan tända ljus på graven och trodde, att under skedde där.

Röken bolmade över Göksholm, där andra hopar befriade fångarna. Runt om i alla bygder var allmogen i rörelse. Den fina Jösse Eriksson gömde sig i Vadstena kloster, men Askabönderna trängde sig in och släpade honom vid fötterna utför trappan. Under hugg och slag kuskade de honom på en släde till Motala torg, och där fick han sticka sitt krusiga huvud under yxan. Mycket bättre gick det heller inte Puke, fast han var böndernas vän, ty han föll i Karl Knutssons händer och blev också halshuggen. Pikar och stormhattar blänkte på broar och stigar, och över slätter och skogar ljöd sången från det svenska uppvaknandets tågande bondehärar.

En gång, när många av allmogen voro samlade vid Engelbrekts grav, sågo de en man med långt dalkarlshår, som låg på knä. Hans ljus höll på att brinna ned, och ändå ville han inte resa sig. De kände igen, att det var Mats, och fortsatte att småspråka med varann om sina strider.

»Och kung Erik, hur gick det honom?» sorlade de. »Avsatt i alla sina tre land, tronar han på Gottland som sjörövarnas hövding.»

Mats steg upp, och hans ljus hade brunnit ut. »Då är det väl på tiden», sade han och tog pilkogret och hågen, »att var och en nu går hem till sitt för några år.»

XXV. KARL KNUTSSON OCH RÅTTFÄNGAREN. KARL KNUTSSON BLIR KONUNG.

Det var trängsel på södra bron vid Stockholm. Svenskar som danskar hade valt Kristoffer av Bäjern till konung efter hans morbror, den avsatta Erik av Pommern, och nu höll han sitt stolta intåg.

Han var liten, rödklädd och tjock och hade så långa snabelskor, att folket inte begrep, hur han kunde gå med dem utan att falla på näsan. Kappan räckte bara ned på halva höften, och hatten med sina uppstående uddar såg ut som en omstjälpt gryta. För att ställa sig väl stack han nu muntert och fryntligt sin arm under Karl Knutssons. Men det var farligt att gå bredvid en så ståtlig man. Genast började folket ropa: »Vad skola vi med den där lilla tysken, när vi ha Karl Knutsson?»

En gammal gycklare satt inkrupen i en vrå vid porttornet och spelade på sin pipa för några tama möss. Han var lam i fötterna, och över sig hade han spänt upp ett slitet fårskinn. Mitt genom larmet från trummor och horn hördes hela tiden hans lilla vassa pipa. De förbigående slogo honom på axeln och frågade, hur det kom sig, att han under en så stor dag inte var mer nyfiken, utan gav sig så god ro att fingra på sitt trärör. »Det kommer väl en dag, som blir större», svarade han och plockade in råttorna i sitt knä. »Solglansen över Karl Knutssons hjälm varslar om en kungakrona.»

Den spådomen blev snart hörd också från andra munnar. Det kom missväxt och dyr tid, och Kristoffer fick heta »barkekonung». Då folket beklagade sig över den avsatta Eriks sjöröverier, svarade han helt lustigt, att hans morbror väl behövde något till sin bärgning, där han satt på ett skär som Gottland. Slutligen insjuknade Kristoffer och dog, och då skyndade Karl Knutsson till Stockholm med åtta hundra riddare och svenner i silverblankt brynjetyg.

Det var en strålande majdag, och helga lekamens gille firade just sin vårfest. Rådmän och bagare, präster och baderskor, smeder och krigare gingo sida vid sida i ett långt tåg genom gatorna. Alla voro bekransade och buro blommor i händerna. De jublade och viftade med blomkvastarna, ty redan på avstånd kände de igen den svensksinnade hövdingen, där han tumlade sin vita häst på södra bron. Men morgonsol på västermoln betyder regn. I väster var det mulet, och från den mer och mer överskyade himlen började snart ett stritt vårregn att falla. Gillesbröderna och systrarna skyndade på sin gång, men med allt högre glädjerop, ty det hade länge rått svår torka. Nu visade regnet, att Karl Knutsson kom med god lycka.

Emellanåt höll han in sin häst för att tala med gamla bekanta. När han fick syn på råttfängaren, kom han ihåg hans gälla pipa. »Följ mig nu, gycklare», ropade han, vänlig och segerglad, »så skall jag snart skaffa dig ett bättre tak än det fårskinn, som du spänt upp över dig. Ullen är ju nära på alldeles bortnött.»

»Ädla svenska herre», svarade råttfängaren, med pipan stucken under armen. »Du vet väl bäst, att man får spela för råttorna, om man vill tämja dem. Spela du på ditt håll, så spelar jag på mitt. En gång kan du bättre behöva min skinnfäll än jag det tak, som du får att bjuda på.»

Skrattande ledsagade riddarna Karl Knutsson till hans hus i staden. Där spelade han sedan för »råttorna», fast efter sitt sinne. Med lysande frikostighet höll han var dag öppet bord för vem, som ville gästa honom. Ungdom och ålderdom språkade där förtroligt om landets öden, och ute plaskade vårregnet, så att det susade i taket. Doften från de vederkvickta ängarna kändes ända in mellan husen.

Till sist slog stunden, då stormännen möttes till rådplägning i sankt Gärtruds gillesstuga. Nästa dag skulle det bli kungaval. De hade så länge vant sig vid det utländska, att det i början lät strävt och torrt i strupen, när de skulle ut med det ord, som gav kronan åt en svensk man. De mer betänksamma lade bekymrat fingrarna om hakan, och ändå måste de tillstå, att ingen var värdigare än Karl Knutsson. Men det fanns en, som bet ihop läpparna. Det var Jöns Bängtsson Oxenstierna, ärkebiskopen.

Han gick några steg framåt över golvet i sin sammetskåpa, som var fodrad med hermelin. Silverbältet tycktes nära att brista, så hårt stack han fingrarna under det. Ansiktet var grovt och en smula rödlätt, liksom upphettat av ständig vrede. Men de bruna ögonen - ibland klara, ibland oroliga och grymma - lågade av härskareld. »Om er av era jämlikar blir herre», frågade han försmädligt, »vem av er får sedan lust att lyda honom? Förut ha vi haft tyska konungar, som bott i Danmark, och där ha de varit oss herrar minst i vägen. Med sina fogdar ha de hållit bönderna i styr. Lägg järnhänder på folket, som skriar därute efter Karl Knutsson, och rätta er inte efter ett sådant humlesurr!»

Då ropades det ännu högljuddare efter Karl Knutsson, både ute på gatan och inne i gillesstugan.

Minst av allt kunde ärkebiskopen förlåta, att det var fråga om att undantränga hans egna fränder från makten. Förgrymmad gick han till sina svenner vid dörren. De knäböjde och räckte honom ett par tarvliga skor och en svart kappa till skydd mot regnet. Nästa ögonblick satt han i sadeln, följd av trettio hovmän.

Jöns Bängtsson red hellre en hel natt, i regn, än han uppsköt något angeläget till nästa dag. Först på gården i ärkebiskopsborgen vid Stäket släppte han tygeln. Lamporna brunno som rubiner inne i kapellet, där altaret stod fullprytt med guld och silver. Han smyckade praktfullt sina kyrkor och trivdes bland sång och rökelseskyar, men glömde därför inte sin rustkammare. Olycklig den, som trotsade honom! Hämndelöften och hat fyllde hans själ med sin hemska hänförelse och gjorde honom till en rastlös och oförsonlig krigare med ständigt vapenklirr i sina spår. Vila och tvekan blev för honom något föraktligt.

Han vände sig om mot portvalvet och knöt handen åt det håll, där han visste, att Stockholm låg bakom skogshöjderna. Det var gråljus sommarnatt. Regntöcknet höljde bygden, så att den liknade ett hav utan land, och i det grönsvarta Mälarvattnet hoppade droppar och ringar. »Goda herrar, välj ni varann till konungar», sade han halvhögt. »Här råder jag, och Jöns Bängtsson glömmer aldrig en oförrätt.»

OLYCKORNA BÖRJA.

Karl Knutsson blev nu konung, och slutligen kröntes han också i Nidaros av norrmännen. Det hade funnits en tid i ungdomen, då han sorglös strövade med sin båge utefter vassarna vid sitt lantliga Fågelvik. Strider och bekymmer plöjde likväl snart så djupa fåror i hans ansikte, att det gjorde skäl för hans frejdade ättenamn, Bonde. När han fördystrades av mörka aningar, brukade hans unga drottning, Katarina, viska till honom: »Rosa hellre din lycka! Sedan hundratals år har ingen svensk man haft en sådan medgång som du.»

Då tog han hennes händer, som voro berömda för sin vithet, och lade dem över sina ögon. »Jag önskar», sade han, »att jag vore blind. Det förefaller mig, att jag kan se, hur det borta i bygderna blänker något i borgsmedjorna. Det är de gamla upprorssvärden, som fejas. Ni missunnsamma svenskar, kunna ni då aldrig glömma, att jag var en av er! Till och med mina egna fränder ville helst fördriva mig.»

Till sist fick hon honom ändå alltid glad igen med sin lekfullhet, och hon älskade att dansa. Tärnorna togo i ring med henne och slogo i händerna och sjöngo. Ofta gick han själv med in i leken. Men ibland, när fidlorna skorrade som muntrast, hände det, att Katarina också blev allvarlig och drog honom med sig in i fönstersmygen. »Förr hade du vänner», viskade hon, »men nu, nu när det går dig väl? Utmana inte dina forna bordsbröder med så mycken prakt och ståt!»

Han skakade på huvudet. Överdåd och riddarglans, det ville Karl Knutsson ha omkring sig. Vin i bägarna, silverfat, trumpetblåsare framför hjortstekarna, ljuskransar under salstaket och i var krans en förgylld helgonbild - så brukades det hos konungar. Två tusen hovmän skulle mättas från hans stekarhus, där oxarna bryntes hela. Det kallade han god borgsed. Gästerna voro så talrika, att när det blev liggdags, måste ibland många vandra omkring i rummen utan att ens hitta en ledig bänk att sitta på. »Din munskänk är ännu grannare än du själv, Karl Knutsson», gycklade en gång en avundsjuk frände. »Sant», svarade han, »men min glädje är att se mina gäster ännu grannare än min munskänk.» Så lät han utdela de präktigaste föräringar både av pälsverk och silver och ädlaste smide. Hans vapensmeder voro mästare i sin konst, och sådana armborst, som då gjordes i Stockholm, fick man leta efter.

När ljusen blåstes ut, väcktes likväl inte sällan portknekten av sjuka, som från gatan tiggde om en klunk vatten för Guds moders skull. Pesten hade nämligen återigen smugit sig in i landet och spridde sig i Stockholm. När solen rann upp, voro gatorna ofta fyllda av döda kroppar.

En natt gnisslade porthakarna vid södra bron, och fackelbärande munkar kommo med en kista. Råttfängaren satt ännu troget inkrupen i sitt prång. Halvvaken frågade han, vem som låg under bårtäcket. Han fick då det svaret, att det var den unga drottningen. En av munkarna, som stannade ett ögonblick för att slå kolet av facklan, tillade bittert: »I morgon dansas det inte längre i Karl Knutssons riddarsal. Hur segeryr var han inte den majdag, då han red in för att bli konung!»

Karl Knutsson fick heller ingen tid att sörja i den tomma frustugan. Utan tövan drog han i stället på krigsfärd mot danskarna, som redan gjort slut på hans kungadöme i Norge.

Att rusta en liten klubbehär, som satt bakom halmstackarna och lappade sina skor, var emellertid inte efter hans håg. En bonde, som var vetgirig på att få se en skymt av kungahären, sprang till en smal skogsstig, där alla måste förbi, en efter en. Där stod en man och täljde i träkavlar, som han sedan kastade på marken. »Vad gör du?» frågade bonden. »Jag ristar ett skår för vart tionde huvud, som går förbi, så att konungen skall veta, hur många han har med sig i striden.» Bonden gick hem, kokade sin gröt och arbetade hela dagen. När det skymde, kom han igen, men ännu fortsatte raden av stormhattar, spjut, armborst, baner och bössevagnar, på vilkas tak det svenska riksvapnet var målat under sin krona. En ny man stod och skårade, och bakom ryggen hade han ett helt kummel av träkavlar. »Kommer aldrig den sista skytten?» frågade bonden. »Sov din goda nattsömn, du gamlefar», svarade mannen, »och vänd igen i morgon fram på dagen! Då kanske att du får se honom. Jag tänker, att både femtio och sextio tusen huvud då ha tågat förbi.»

Jöns Bängtsson satt heller inte på Stäket bara för att i ro få skala de förträffliga bergamotter, som nunnorna skickade honom från Vadstena. Präktigare frukter mognade redan inför hans ögon. Alltsedan mötet i gillesstugan hade var munk, som kom eller red bort, haft ett tättskrivet brev under kåpan.

I tornet var en klosterlik cell med ett bord av simpel furu, några vaxljus och ett svart träkors på väggen. Jöns Bängtsson stod vid bordshörnet och höll upp handen bakom ljuset, för att inte draget från skinnfönstret skulle pusta ut lågan. »Varifrån blåser vädret i afton?» frågade han.

»Från alla håll, men alltid mot Karl Knutsson», svarade skrivaren och förseglade ett brev. När det var gjort, reste han sig och fortsatte i muntrare ton: »Den stora kungshären härjade ju tappert i Skåne, men länge sedan är den spridd och hemma igen. Tiden har gått. Snart blåser det upp en dansk sunnan, som blir mild att andas för oss präster. Det finns inte en maska i sammansvärjningens långa nät, som inte är väl knuten. Vördigaste fader, det är tid att handla!»

Jöns Bängtsson gläntade på skinnrutan och stack ut huvudet. »Jag ser, att ryttarna äro i ordning och vänta oss på Mälarisen», sade han. »Kom!»

Ritten gick till Uppsala. Där stod knappt en lada, som inte såg ut som en rustkammare, ty upplänningarna voro redan väpnade och samlade. Följd av sina präster och i full ornat gick Jöns Bängtsson in i domkyrkan. Framför högaltaret tog han av sig sin biskopshatt och manteln och ringen med safiren och lovade och svor att inte bära sin skrud, förrän Karl Knutsson var bortjagad. I stället klädde han sig i harnesk och hjälm och band svärdet vid sidan. »Ingen världens prakt är mig kostbar nog, när jag skall sjunga din mässa, heliga jungfru», sade han, »och dig, dig allena vill jag tjäna. Men stenarna börja darra under din kyrka. Sedan herrarna valt en av sina egna till konung, vill ingen lyda. Lär mig du att åtminstone befalla!»

Flammande av hat och fruktansvärd i sin handlingskraft, uppfäste han på kyrkdörren ett fejdebrev mot konungen. Sedan tågade han med sitt manskap till Västerås och därifrån över isen till Strängnästrakten.

Tidigt en morgon några dagar därefter väcktes tiggarna på södra bron vid Stockholm av haltande hovtramp. Slaget hade stått. Sårad och blodig kom Karl Knutsson ridande på en lurvig bondhäst och följd av en enda sven. Det var i februari månad, och råttfängaren kastade sitt fårskinn upp till honom på hästen, ty han såg, att han frös. »Du log du åt min förslitna skinnfäll, sist vi språkades», sade han. »Var nu glad, att den finns. Men glöm inte att lämna igen den, när du inte mer behöver den!»

Karl Knutsson svepte skinnet om svennen, som nästan var vitfrusen i kinder och öron. Så red han till slottet. Dagen därpå mötte han borgarna i gillesstugan och förmådde dem med sin vältalighet att lova honom lydnad. Malmarna blevo på hans befallning brända, för att de upproriska inte skulle kunna slå sig ned där.

En afton lät han då binda för ögonen på tre starka man, så att de inte kunde se, vart han förde dem. Det var i ett valv under slottet. De fingo sedan var sin tunga säck på ryggen. De hörde, att det klirrade och klingade, när de stötte mot i någon trång smyg. Svennen ledde dem, och framför gick konungen med en tranlampa. Han lät dem stiga ned utför slingrande trappor, som ingen fot hade trampat i åratal, och öppnade dörrar, som ingen mer än han själv hade vetskap om. Ofta måste han stanna långa stunder för att prova sina olika nycklar i de förrostade låsen.

Slutligen kommo de ned i en lång, underjordisk gång. Ett dovt buller skakade marken, och de blevo oroliga. Han lugnade dem med, att det endast var någon vagn, som rullade fram på gatorna över deras huvud. Efter ännu ett par steg bultade han fem korta slag på en dörr. »Vem klappar?» frågade en röst på andra sidan. »Den väntade», svarade konungen. Dörren blev då öppnad, fast med svårighet, ty den hade länge stått stängd. Obekanta händer mottogo säckarna, och svennen förde de tre bärarna tillbaka till slottet. Själv gick konungen in genom dörren.

Svartklädda munkar omringade honom med bloss och släppte försiktigt ned säckarna i en murad fördjupning, som liknade en brunn. Han befann sig i svartbrödraklostret, och där lämnade han nu i förvar sina dyrbarheter, som han hade inpackade i säckarna. När hela skatten var nedlagd, lyfte munkarna en sten över öppningen och täckte den noga med tilltrampad jord, så att den var omöjlig att finna för någon oinvigd. Innan dagen ännu hade bräckt, rodde han sedan ut till ett skepp, som förde honom bort.

Till och med hans döttrar måste en tid därefter mitt i stormiga vintern gå ombord på en skuta och fly. »Varthän?» ropade en skeppare, som seglade förbi dem på havet. De voro då redan nära den tyska kusten. Blekfrusna och förgråtna sutto de på däcket och svarade klagande: »Vi söka vår fader. Visste du, vilka vi äro, skulle du gråta med oss. Därhemma kallas han nu landsförrädare.»

Det blev vår och sommar många gånger om, och gycklaren vid södra bron spelade flitigt för sina tama råttor. Var dag drog där förbi ett ändlöst tåg av ridande borgare, som hade hustrun framför sig i sadeln, hemlösa hundar, hästar med grönsakskorgar, knektar, munkar och halvnakna barn. Ibland fick han ett brödstycke eller ett muntert ord.

Det var mycket att tala om. Han såg, hur danskarna slutligen landade med sin flotta och överallt sökte efter Karl Knutssons gömda skatt. De knackade hål i slottsmuren för att leta på misstänkta ställen. På tornet restes ställningar. Den stora globen, som blänkte överst på spiran, blev nedtagen och bröts upp, för att man skulle se, om penningar voro gömda där. En spåkvinna gick också omkring och sökte med en slagruta, men hade heller ingen tur. I stället utropades av härolder en dag vid trumpetsmatter, att Karl Knutsson var återkommen.

När Jöns Bängtsson fick veta därom, sprang han upp från bänken, fast dörren framför honom den gången både var av järn och låst med bom. Också han hade genom sin trotsiga fritalighet till sist råkat i fiendskap med danskarna och bortförts som fånge. Men ännu ur fängelsemörkret längtade hans själ att stryka som en mordeld över händelserna, och efter att på sina knän ha bett den danska konungen om tillgift fick han resa hem igen och fortsätta sina stämplingar.

Nya upprorshärar samlades snart omkring Stockholm, och Karl Knutsson skyndade ut med sina skaror till strid på isen ovanför Gråmunkeholmen, men de veko baklänges för pilarna. På viskningar och blickar märkte han, att han var omgiven av svek, och mot löfte om några förläningar måste han så högtidligt avsäga sig kronan.

»Jag försökte alltid att vara ridderlig och skonsam mot mina avundsmän», sade han en afton till sin sven. »Därför står jag nu förrådd också av de sista, som kallade sig vänner.» Larmande röster hördes nere från staden, och svennen insköt hastigt: »Det hade varit bättre, om du låtit oss svenner stänga portarna och hålla en rask lek med de förnäma herrarna.» Konungen drog tungt efter andan och svarade: »Fängelserummen i slottet ha stått tomma i min tid, och jag vill ogärna se nyckeln i det låset. Det är bättre, att du lämnar mig dina kläder, så att jag inte blir igenkänd och själv till sist får sluta mina dagar innanför tornväggen.»

Svennen gav då honom sina kläder, och för att göra honom ännu mer oigenkännlig lindade han om honom råttfängarens skinnfäll. Han hade brukat den till täcke, och därför låg den ännu kvar på halmen i hans säng.

I oväder och mörker strövade Karl Knutsson bort genom gatorna. Han stötte armbågen mot brandtunnorna utanför husen och anropades sömnigt av nattväktarna, som i sina illröda kåpor skröpliga vankade förbi med sin lykta. Hunnen utanför Söderport, där han inte längre behövde frukta att möta några stadsbor, ruskade han råttfängaren i skuldran. »Här får du igen din skinnfäll, fast det blev lång väntan», sade han. »Gärna önskade jag, att det låge ett par mynt i den, men i dag är jag så fattig, att jag inte ens kunnat betala en gammal skuld på femtio mark. Och nu skall jag sjunga för dig en visa, som jag själv satt ihop på vägen hit.» Han slog med fingret på broräcket och småsjöng sakta:

»När jag var herre till Fågelvik,

då var jag både mäktig och rik.

Men när jag blev herre i Sveriges land,

då vart jag en arm och olycklig man.»

Med de orden på läpparna gick han bort till skeppet, som väntade nedanför berget. I gråbrödraklostret i Åbo fick han sedan sitta med sitt armod och sina tunga tankar.

KONUNG TREDJE GÅNGEN.

Vinterdimmorna rullade över det kala Öland, där sand och multnad tång sköljdes av vågorna. Några vassa strån darrade mellan kalkhällarna, men så långt öga såg, spirade varken buske eller träd.

Bredvid ett stenkors stod en ensam flykting och läste i ett brev. »Tre bruka händelserna vara i sagan, och en märkvärdigare saga än Karl Knutssons har du sällan hört någon huskaplan läsa upp under ett gille. Därför har också Karl Knutsson nu blivit konung för tredje gången. Hans nya vän och hövitsman, herr Sten Sture, har ännu fastare händer än du, Jöns Bängtsson, därför att han tillika är en klok och god man. I stället att få mätta ditt hat på kuvade fiender har du förtryckts av de onda andarna inom dig och för deras skull mist gods och biskopsstav. Så går det de hämndgiriga.»

Jöns Bängtsson kramade ihop brevet och krökte en smula på munnen, fast knappt till det leende, som han själv trodde. Dräkten såg fattig och illa medfaren ut, och han virade manteln hårt om armarna, för att inte stormen skulle rycka den ifrån honom. I timmar stod han kvar på stranden för att åtminstone få strida med vind och väder, när han inte längre var stark nog att brottas med människor. Förgrämd och dödssjuk stirrade han västerut över vattnet mot det Sverige, där kvällsskenet glödde över helgonkyrkor och kloster. »Den sol, som jag ville tjäna, börjar dala», mumlade han och stödde tinningen mot stenkorset.

Det kom vinande snö. Inne på fastlandet, där dalkarlar, gästrikbor och upplänningar nyss stritt mot varann under olika anförare, blev det småningom stilla, och kvinnorna hackade enris till påskhelgen. I Stockholm gjorde borgarna sig i ordning att fira den tysta veckan, och svart breddes över altarna.

Karl Knutsson gick då en morgon med Sten Sture på södra bron. Han var en nedbruten man, och råttfängaren, som själv nästan var blind, hade svårt att känna igen honom. Då konungen kom tillräckligt nära för att höra honom, sade gycklaren: »Nu tror jag, att jag snart får följa dig, konung, som du lovade mig den första gången, fast du får en stenhäll och jag bara ett par spadar sand.»

Karl Knutsson teg först, men under återvägen till slottet föllo orden: »Bliv du en vis riksföreståndare, herr Sten! Jag vet, att jag var en snartrött man, när det gällde att behålla något vunnet, men som en nittonårig väpnare, så fort äran vinkade.» Han hade svårt att gå och måste ofta stanna. »Sant, sant, vi ha alla våra brister», svarade herr Sten och stödde honom, »men jag tänker, att du var en äkta svensk riddarkonung.»

Som sådan har också Karl Knutsson sin grav bredvid den stora riddarkonungen Magnus Ladulås framför altaret i gråmunkarnas kyrka.

XXVI. DEN LILLA SYSTERN.

Barfota och med avklippt hår knäböjde en liten flicka framför högaltaret i Vadstena klosterkyrka. Fast hon bara var nio år gammal, kröntes hon redan till nunna. Hon påkläddes den grå allvarsdräkten av vadmal, bältet med den simpla träknappen knäpptes om midjan, och ovan det svarta doket fästes en sluten krona av vitt lärft med fem rundlar av blodrött kläde.

Karl Knutsson levde då ännu, och det var en av hans döttrar. Hennes mor låg begraven några steg från altaret, på vilket heliga Birgittas silverskrin nu stod upplyft. Konungen steg fram i full skrud och omfamnade den lilla nunnan för att säga farväl, men fylld av innerlig längtan hade hon redan fått syn på de väntande nunnorna i klosterdörren. Med sina vita kronor sågo de ut både som brudar och drottningar, och det strålade en sådan hög frid från deras ansikten. Hon visste, att när hon nästa gång fördes ut genom den dörren, skulle hon ligga död på sin bår. För att minna henne därom lyfte fyra systrar ut en bår med mull, men hon skyndade förbi den och kastade sig lycklig till abbedissans bröst. »Abbedissa», sade biskopen. »Jag antvardar denna Guds tjänstekvinna i dina händers gömma. När räkenskapens dag kommer, återlämna henne då ännu heligare, än du mottog henne helig!» Och bakom henne slöts dörren för alltid. Nu var hon nunna i Vadstena kloster.

»Är du så gammal», frågade hon och såg abbedissan upp i ögonen, »att du kan minnas, när den heliga fru Birgitta ännu gick bland de levande?» Själv hade hon samma namn som helgonet, och däröver var hon glad och stolt.

»Lilla syster», svarade abbedissan, vemodigt småleende -- och sedan kallade nunnorna henne aldrig annat än »den lilla systern» »så gammal är ingen av oss. Vi nunnor se ändå ibland den heliga i våra drömmar, men det sker bara, om någon mycket stor lycka väntar oss. Som en god moder går hon omkring och vakar över, att elden är väl släckt till natten och alla ljus utblåsta. Därför kan aldrig Vadstena brinna.»

Den lilla systern undrade, om hon någonsin skulle bli värdig att få drömma en sådan dröm. Men de första dagarna var det mycket nytt att tänka på. Hon fick kyssa det radband, som hade tillhört den hundratioåriga nunnan Ramborg Bruddesdotter. Syster Ramborg hade varit en av de första i klostret, och de nämndes alltid med särskild vördnad. Hon fick stryka med handen över de altardukar, som hade sömmats av den konstskickliga Anna Klasdotter. Tyst fick hon också sitta bredvid Botilda Pedersdotter och se på, hur hon präntade den sirligaste skrift på kalvskinn, som hon fått av biskopen i Skara. När nunnan var färdig med ett par blad, gick hon ned till brödernas talport och lade det skrivna i en tunna, som satt i väggen. När så tunnan svängdes runt, stod en munk på andra sidan och tog upp, vad som låg på botten. Ty på andra sidan var ett kloster för munkar. De voro lärda och allvarliga män, men fingo aldrig råka nunnorna annat än vid talporten. De hade en stor sal full med böcker, och de dyrbaraste hängde fastlåsta vid väggen i kedjor.

Roligast var det ändå för den lilla systern att få leka med sin docka, som hon hade bland sina småsaker. Det var en trädocka med kjol av styvt silvertyg. Hon klädde av henne och klädde på henne, kysste henne och bäddade åt henne om aftnarna.

Men när lördagen kom, gick abbedissan omkring och såg efter, att inte nunnorna olovligt hade något i sina skrin. Då måste också den lilla systern öppna sitt skrin och lämna henne dockan, fast tårarna tillrade. »En Guds tjänstekvinna får ingenting äga», sade abbedissan milt och tog med sig dockan. »Nu skall du sömma och knyppla med oss äldre.»

Den lilla systern tänkte på dockan hela kvällen. Tre gånger under måltiden knackade alltid abbedissan med kniven i bordet, och då reste sig alla med orden: »Ave Maria, ave Maria, ave Maria!» Efteråt fingo de förlusta sig i trädgården och samtala utan skvaller och fåfänga ord, men den lilla systern gick modstulen för sig själv och sörjde bittert.

När det blev liggdags, kröp hon upp på sin vadmalsbädd. Men hon hade svårt att somna och låg och stirrade med förgråtna ögon i det grådisiga vårljuset. Försiktigt smög hon sig tillbaka till dörren och vågade en skygg blick mot de andra öppna cellerna. Där lågo nunnorna på sina bäddar i nattkjolar med bälte och dok. När hon såg, hur lugnt de sovo i sina skrudar långt borta från världens stormar, längtade hon ännu innerligare att snart bli som de. Väkterskan kom och slöt till dörrarna, så att allt blev tyst, och den lilla systern drog åter över sig skinntäcket.

Då kände hon, att en god hand lades på hennes hjärta, och när hon såg upp, stod där lutad över henne en gammal fru, som var vackrare och blidare än någon annan människa. Över det vita håret dallrade en ring av klaraste ljus. »Du allra skäraste lilla blomster i min örtagård», sade hon moderligt, »varför bultar ditt hjärta så hårt, när de andra sova? Jag är Birgitta, och jag skall förvandla din första sorg till doftande rosenblad och snart hämta dig till en ännu fullkomligare glädje, där ingen gråt finns.»

Den lilla systern grep henne om handen, rädd att drömmen skulle sluta, men då ringde det redan i en klocka. Fast det bara var mellan tre och fyra på morgonen, steg hon upp, huttrande. Hon tände sitt ljus och följde de andra nunnornas tåg ned till läktaren i kyrkan, där de hälsade dagningen med en lovsång. Två och två gingo de så ut till en öppen grav, där abbedissan tog upp mull i handen och talade om döden. Sedan blev det att lyssna till mässor och sömma i en stor sal med lysande vindögon. Då fick ingen tala. Men under klostertystnaden kände den lilla systern sig ännu lika glad i hjärtat, och ingen hörde henne mer klaga.

Ibland hände det nog, att en nunna sänkte huvudet och ängslades av tankar på världen. Då gick det som en våg av oro genom alla sinnen, och den felande blev satt i mörkstugan att bättra sig under bön. När hon kom ut, var hon åter som förr, och vid första kvällsringningen ställde sig alla systrarna framför varann och viskade: »Förlåt oss, om någon av oss har bedrövat er, liksom vi förlåta er av hjärtat gärna!»

Fränder och vänner bultade emellanåt på världsporten, och den lilla systern fick då tala med dem genom ett galler. Allt som dagarna skredo, blev hon dock mer glömd av världsfolket, som hade sina strider att tänka på. Däremot kommo ofta dödssjuka stormän till brödernas kloster. De bäddades på halmen i sjukstugan, lyckliga att in i det sista få höra klockklangen, och kungadottern stod och tvättade de sjukas kläder.

Hon var inte längre nio år, utan blev både nitton och några och tjugu. Ändå fick hon alltid heta den lilla systern, ty hon var så späd och hennes gång så lätt, och hon var så blek och genomskinlig, där hon skred fram i sin vita krona under almarna. Systrarna undrade inte över, att en så stilla kärlek inte kunde stanna länge på jorden. En morgon funno de henne så svag, att de skickade efter biktfadern, och han satte ett brinnande vaxljus i hennes händer och viskade: »Gud tände för dig det eviga ljuset!»

När hon hade somnat bort, tog abbedissan nunnorna med sig till sitt skåp för att leta fram den undanlagda dockan och gömma den som ett oskyldigt minne efter den döda. Men där dockan hade förvarats, lågo i stället de friskaste rosenblad, fast det var tidigt på förvåren. Hon plockade ned dem i sin mantel. För var gång hon öste med händerna, uppdoftade på nytt en lika rosig kulle inne i det halvmörka skåpet, ända till dess hon inte kunde bära mer. Hon gick då ned och strödde ut alla bladen över den lilla systerns hjärta.

Om kvällen kommo bröderna och buro henne på en bår ned i kyrkan. Där begrovs hon under nunnornas nattsång, när dagens sista efterglans sken in genom de spetsbågiga fönstren i väster.

XXVII. SLAGET PÅ BRUNKEBERG.

Natten till den 10 oktober 1471 flammade otaliga eldar på Brunkeberg. Den tappra kung Kristian, Oldenburgska husets stamfader, hade där slagit läger med sina danskar för att erövra Stockholm och få Sverige i sin makt. Bakom skanskorgarna fejade knektarna sitt skyttetyg. De största kanonerna, huvudstyckena, voro praktfullt utsirade med grinande ansikten och gapande lejon. Somliga voro långa och smala som ormar och kallades därför serpentiner och slangor. Knektarna reste sig muntert på hälarna och smällde i med sulorna och hade ett smeknamn för var kanon. »Du varghund!» ropade de till en stor mörsare, som stod och gapade upp mot stjärnorna. »I morgon blir det att hyla och gny. Kung Kristian har lovat, att då skall han risa svenskarnas Sten Sture som en smådräng.»

Vid kungstältet satt Kristian, ridderlig, storväxt och stark och omgiven av Danmarks yppersta ädlingar, som härdats i dagliga vapenlekar. Över honom fladdrade dannebrogens röda duk med sitt vita kors, det frejdade baneret, som en gång under en strid hade svävat ned från själva himmelen.

Längre norrut på Brunkebergsåsen var det skogigt och mörkt. Där låg ett kapell åt sankt Göran och ett sjukhus för de spetälska. När dessa gingo omkring på backarna, måste de alltid svänga en harskramla eller en liten klocka, för att de friska i tid skulle hinna att fly undan. I natt var det inte många av de elända i den dystra boningen, som hade ro att sova.

Som det började dagas, blänkte stålhuvor på vägen från Järva. Sten Sture och hans bondeskaror åhörde där på knä mässan och skriftade sig. De trodde sig då se, att blod droppade från Kristusbilden på det uppresta korset. Förvissade att de stredo för en rättvis sak, sprungo de upp och rustade sig med sina vapen. Till fälttecken virade de halm och löv om hjälmarna. Tretton hundra ryttare i harnesk kommo i detsamma från staden över Kungsholmen till undsättning, och Sten Sture red fram och talade till hären. Han var en hövding efter allmogens sinne, klok, ordhållig, rättvis och samvetsgrann, och bönderna kände, att han var deras vän. »Viljen I någonsin njuta fred i Sverige», sade han, »så stån i dag fasta med mig utan att vika!» »Det vilja vi med Guds hjälp!» ropade de alla och räckte upp händerna. Sedan stötte de sköldarna samman under härskri. Oförskräckt drogo de så fram mot sandåsen och sjöngo:

»I Guds namn farom vi,

hans nåd begärom vi.

Nu dragom vi till Stockholms by,

Gud give Kristiern ej ville bortfly!»

Pilar lades flitigt på bågarna, och de, som hade handbössor, brände av med luntan. Långsamt steg det svenska huvudbaneret mellan furorna, och med tusentals röster stämde bönderna då upp sankt Görans visa. Men danskarna stodo bättre till, och snart vacklade baneret och fördes åter tillbaka utför sluttningen. Ännu en andra gång ryckte bönderna an och stredo med spjut och svärd, men måste på nytt vika. Sten Sture tänkte då, att han hellre ville möta fienden på släta marken, och tågade mot de danskar, som stodo vid sankta Klaras kloster. Framför hans häst sprang en bredaxlad bonde, som kallades Starka Björn, och röjde honom väg med täta hugg.

Förföljda drogo sig danskarna under vild strid upp mot höjden. Där vältrade eld och rök från deras brinnande skansverk, som anfallits av borgare från staden under den modiga Knut Posse. Kung Kristian kämpade i sitt skinande harnesk mitt i det hetaste tumultet som en hjälte. Med egen hand fällde han Knut Posse, så att han en stund låg som död på marken, men själv blev han så svårt sårad, att det rann blod ur hans mun, och hans man måste föra honom från valplatsen. Sällsamma strimmor visade sig på himlavalvet, och svenskarna ropade, att det var sankt Eriks svärd. De båda riksbaneren hade nu mötts, och fem hundra danska ädlingar lågo blödande kring dannebrogen, när svenskarna slutligen ryckte till sig den heliga fanan och böjde den mot jorden.

Anfallna i ryggen av en svensk skara, som under tiden hade kringgått berget bakom skogarna på norra sidan, flydde fienderna i ett moln av damm ned mot Blasieholmen. I förvirrad trängsel rusade de ut på en bro, som ledde över Näckströmmen, men den hade hemligt blivit undersågad av svenskarna och störtade brakande i vattnet. De, som inte redan hade stupat eller drunknat, måste då kasta sina vapen och giva sig fångna på nåd och onåd. Så den dagen slapp allt Sten Sture att slita ris som en smådräng.

Med klappande hjärtan hade fruar och jungfrur följt striden från slottstornet i Stockholm. Gråtande av glädje skyndade de ned för att hälsa fränder och vänner, som nu tågade in med Sten Sture. Hög och låg omfamnade varann, och kyrkklockorna ringde. Med psalm och mässa tackade svenskarna Gud och sankt Göran för den seger, som räddat vårt land.

Frivilliga gåvor insamlades. För dem restes i Storkyrkan det strålande bildverk av sankt Göran och draken, som ännu inte har sänkt sitt svärd.

Sten Sture blev sedan en vis riksföreståndare. Under hans tid trycktes den första boken i Sverige, och i Uppsala grundades Nordens första högskola. Kung Kristian fann det klokast att tills vidare låta sitt ris grönska i skogen. Men då han var död, fick Sten Sture många strider med hans son Hans, som till och med kröntes till svensk konung. Den danska drottningen blev omsider innesluten i Stockholms slott, och det försvarade hon som en man. Först när valv och källare voro fulla av döda, gav hon sig fången.

Sten Sture följde henne ända till landamäret, och på hemvägen sjuknade han och dog i Jönköping. Stadsfogden klädde då ut sig till köpman och förde hemligt liket, som hade blivit insvept i hudar, på en släde till Stockholm. En av tjänarna, som till växt och hållning påminde om herr Sten, fick så i stället påtaga sin döda husbondes kläder och riddarkedja och sitta upp på hans häst. Den gamla riksföreståndaren hade ofta plågats av en svår ögonsjukdom. Tjänaren knöt därför en binda över ögonen, och på vart nattställe gick han genast till sängs och gjorde mörkt i kammaren. Den olycka, som hade hänt, blev först omtalad, när han kom till Stockholm. De svensksinnade herrarna hade då fått tid på sig att ordna och styra, och till riksföreståndare valdes herr Svante Nilsson. Hans far hade varit gamla herr Stens vän och vapenbroder och härstammade på mödernet från en riddare med Sturenamn.

I Strängnäs domkyrka har Sten Sture sin grav, och Sverige har aldrig upphört att hedra honom som en av sina största och ädlaste män.

XXVIII. OM DEN TJOCKA ABBOTEN OCH OM LJUNGBY HORN OCH PIPA.

Vid Ljungby i Skåne ligger på slätten en sten, som är lika hög och lång som en liten stuga. Den kallas Magelstenen. Numer äro alla troll ihjälslagna av åskan, men fordom lyftes stenen var julnatt på gyllne stolpar, och under den tände dvärgarna sina vättaljus och lekte och svängde om.

Jens Holgersen, som bodde på gården, var en duktig krigare av den mäktiga Ulvstandska ätten. Många äventyr hade han varit med om, både till sjöss och lands, men behöll alltid lika oföränderligt sitt lustiga sinne. En enda sak störde hans ro. Det var årslånga jordatvister med grannen, den tjocka abboten på Bäckaskog, som alltid överlistade honom och vann.

En solig middag, när Jens stod och skuggade sig bakom Magelstenen för att granska sina åkrar, såg han abboten komma på vägen. Antingen trollen nu viskade honom något illmarigt råd, eller han själv fick ett av sina putslustiga infall, men plötsligt begynte han gnugga händerna och småmysa. Förnöjd skyndade han sig tillbaka upp i slottet, som helt fridsamt speglade sig i sin vallgrav.

Snart fick han också höra, hur den tjocka abboten stånkade i trappan. Han bad honom sitta ned och lät genast ställa en kanna med lätt öl på hans ena sida och en med starkare på den andra. Framför den gudsmannen sattes en gås och en and och en braxen och en soppa med vin och peppar och ingefära. Abboten lät sig väl smaka, men var ännu så andfådd, att han hade svårt att tala. Jens befallde då sina tjänare att spänna ihop två bälten och mäta abboten om livet, men de räckte inte långt. Han spände därför ihop tre bälten, och då var det nära på, att de gingo att knäppa.

»Min vördade vän och fader», sade han, »jag vet ett säkert medel mot din fetma och det utan att behöva sätta ditt för mig så dyrbara liv i fara genom några invärtes kurer.»

»Men så säg då ut, kära vän!» pustade abboten och vederkvickte sig med ett djupt drag ur den största kannan. »Jag skall löna dig efter mitt hjärta.»

»Mitt medel är en hemlighet, som jag mycket ogärna yppar», fortsatte Jens eftertänksamt. »Men för gammal vänskaps skull vill jag ändå göra det på ett villkor. Vi skola här underteckna ett avtal, att du betalar mig ett hundra mark och kommer hit och stannar här i tio veckor, mot att jag under tiden gör dig smärt som en ung pärlstickargesäll.»

Överenskommelsen uppsattes utan dröjsmål på ett pergament, som båda skrevo under.

När abboten efter en tid kom tillbaka, förde Jens sin varma gäst ned i smedjan. Därinne var det sotigt och mörkt. Misslynt ville hans vördighet strax vända om, men ett par starka smeder sprungo fram och drogo av honom kläderna. Det hjälpte inte, att han knotade och ropade. De lade fjättrar om hans ben, fastlåste dem vid smedsbulten och räckte honom en väldig slägga. Jens hade roligt, där han stod i dörren, och efter att ha viskat några befallningar till smederna, gick han sin väg.

Abboten stötte ifrån sig släggan och satte sig, högljutt knotande, på bulten. Fram på kvällen blev han mjukare i rösten och bad om litet att äta.

»Inte förrän du hamrar, så gnistorna spraka», svarade smederna. »Då skall du efter var tredje timme få en halv kaka bröd och en bägare friskt källvatten. Vi sätta väl din måltid här i dörren så länge, så att du får tänka på saken. Känn nu på, hur det smakar att ha en tom mage och behöva arbeta!»

Abboten ryckte på axlarna. Tidigt på morgonen väcktes likväl smederna av slammer och flämtande andedrag. Det var den hungriga abboten, som klämde i med släggan. Han var blank som ett äpple och blåste ut kinderna som en trumpetare, och svetten lackade. Men släggan, den gick och gick. Då äntligen blev den tarvliga maten lyft in till honom, och brödet strök till sista smulan, och i vattenbägaren blev det knappt en droppe över.

Dunk, dunk, ljöd det dag efter dag från smedjan, och mindre tungt och trögt allteftersom matlusten tog till. Jens hörde ända in i sin sovstuga, hur hans tvistebroder stod och trälade.

När första veckan var gången, kom han ned med de tre hopspända bältena och mätte abboten om livet. »Se, se», tröstade Jens, »redan ett helt bälte smalare. Ännu nio veckor, och bröderna i klostret komma att bränna rökelse av glädje, när de få bevittna det under, som skett med dig.»

Abboten vred händerna och uslade sig och bad, men skrivet var skrivet. Efter ännu en vecka var han så smärt och nätt, att han bara mätte ett bälte om midjan, och då han hade släggat järn i ännu en vecka, gick bältet att spänna ihop mer än till hälften. Sotet hade gjort honom alldeles oigenkännlig, och både skjortan och hans bara ben voro lika svarta.

I sin förtvivlan visste han ingen annan råd än att lova en smedslärling guld och gröna skogar för ett bud till klostret. Därifrån ilade brev till både biskopen och danska kungen.

Då äntligen omringades smedjan av ryttare, som befriade den utmagrade abboten. Till straff för sitt stolliga odåd fick Jens betala de hundra mark, som han själv hade begärt för sin hälsokur, men miste därför varken kungens gunst eller sitt glada sinne.

Trollen under Magelstenen läto heller inte bättra sig, utan en julnatt några år därefter höllo de som vanligt ett bullrande dryckeslag. På Ljungby levde då en fru Sissela Ulvstand som änka. Hon blev nyfiken och lät sin stallkarl stiga upp på en häst och rida dit.

När han kom fram till Magelstenen, tittade de underjordiska ut från stenen med en liten svart hårtofs vid vardera örat och räckte honom ett fyllt horn och en pipa. »Drick för dvärgakungen», sade de, »och blås sedan till hans ära i båda ändarna på pipan!»

Att pipan var av elfenben, det kunde han se, ty trollen lyste honom med sina gröna ljus. Men hornet hade guldglänsande beslag och var av något alldeles obekant djurslag. Båda sågo mycket ålderdomliga ut. Han ämnade just lyfta hornet till munnen och satte ut läpparna. Då fick han se, att en bergtagen småpiga, som satt ihopkrupen innerst under stenen, höll upp handen och skakade på fingret för att varna honom.

Han visste först inte, hur han skulle göra, utan strök ett par gånger över munnen med ärmen och tittade i mjödet. I ett nu kastade han det så över sin axel. Men några droppar föllo på hästländen och brände till, så att det bar av i sporrsträck över diken och åkrar.

Knappt blev det tid att få upp vindbron bakom honom, när han hade hunnit in i slottet, innan pysslingarna redan voro framme vid vallgraven.

»Fru Sissela!» ropade de och hytte med sina små knutna händer i stjärnglimret. »Din ätt skall bli ypperst i Danmarks rike, om du ger oss igen våra klenoder. Men olyckligast under solen skall den bli, som för bort dem från bygden.»

Fru Sissela stod i vindögat och log utan att bry sig om deras hot, och hela flocken måste stulta hem igen till Magelstenen.

Nästa dag störtade hästen, och dagen därefter sjuknade också stallkarlen och dog. Så ofta trolltyget sedan fördes bort, inträffade alltid underliga händelser hos den, som förvarade det. Eller också brast elden lös i Jens Holgersens gamla slott. Därför blev det också rådligast, tyckte många, att inte reta trollen i det stycket utan låta deras forna tillhörigheter få stanna på Ljungby.

Där finnas de också än i dag, och vill du, kan du ännu blåsa i båda ändarna på pipan till dvärgakungens ära.

XXIX. GAMLA LAGAR, HÅRDA SINNEN.

Vid Sunds kyrka i Östergötland bodde änkan mor Ingiäll. Hon var så fattig, att när hennes husbonde dog, hängde hon nycklarna på båren för att visa fordringsägarna, att hon gick ifrån allt, som förut hade varit hennes, och lämnade det åt dem. Ändå ville döttrarna ha granna kläder. När sorgetiden var över, skaffade hon sig därför ett stycke rött tyg och satte sig att sömma en kjortel.

»Vems blir den?» frågade alla tre systrarna och ställde sig omkring henne. »Min blir den!» ropade den ena. »Jag är äldst.» - »Mig skulle den klä bättre», invände den andra, som var vackrast.

»Ni få väl tura», svarade modern och klippte av den sista tråden.

Tullia, den yngsta, knäppte händerna om nacken och stirrade i taket. »Ja, vi få bära den var sin söndag, när vi gå till mässan», hånade hon. »och var sin söndag få vi linka i våra trasor.»

Hon sprang fram mot den gamla med lyft hand och slog henne och brottades med henne för att rycka till sig kjolen.

Mor Ingiäll gick undan och satte sig i vrån och grät. Hon suckade, att bättre kunde hon ha förtjänt av sina barn. Plötsligt torkade hon ivrigt sina ögon, så att tårarna inte skulle synas, och vände sig om. Byfolket hade genom den öppna dörren sett striden och började att samlas under hot och mummel. Hon vacklade skrämd upp och försökte att stänga dörren för att rädda sin styvsinta dotter, men det var för sent.

»Något sådant har aldrig förr hänt i vår by», sade ett par vördnadsbjudande, vitskäggiga män och stego över tröskeln. »Ingiäll, timme efter timme, dag efter dag har du arbetat och trälat i din fattigdom. Hela tiden har du tänkt på dina barn, och dig själv har du sällan unnat något. Vi trodde, att vi skulle få se dem kyssa ditt vita huvud, men skymf och slag, det blev din lön, Ingiäll. Här måste urgammal lag döma.»

Tullia stod framför spisen och smålog högmodigt och trotsigt, medan byamännen hämtade ett rep och bundo ihop hennes händer på ryggen. Och så blev hon ledd till tingshuset och därifrån till häradets kista. Fängelserna på landsbygden kallades då för tiden med det namnet. Det var en mycket djup grop, kringtimrad med tre, fyra stockvarv och täckt med torvtak som en källare. Där fanns det varken eldstad eller vindöga, och stegen, som hon klättrade ned för, drogs sedan genast upp ur gropen.

Natten blev mörk och lång, och modern kom dit och räckte henne ett ljus, så att tiden lättare skulle gå. Ingiäll böjde sig till gallret, som var lagt över gropen, och snyftade: »Mitt kära barn, vad förlåter inte en mor. Hur måste du inte nu lida. kunde jag bara hjälpa dig! Men mig vill ingen lyssna till, hur mycket jag än på mina knän tigger om nåd för dig.»

Flickan satt tyst och såg i ljuslågan.

Efter ännu några nätter kom Ingiäll tillbaka med ett nytt ljus, men då kastade hon också med den röda kjorteln. »Kan den skänka dig någon tröst, dotter», suckade hon, »så behåll den för dig ensam! Här stå nu dina systrar bakom mig, och de vilja aldrig bära något, som vållat så mycket ont. Ve det lysande tyget, ve mina egna vissna händer, att den dräkten någonsin blev sydd! Jag utfattiga änka, varför lyddes jag på era fåfängliga böner, varför var mitt hjärta så svagt?»

Genast sprang Tullia upp, trädde på sig kjorteln och synade den vid ljuset och vände och svängde, sig helt belåten. »Där ser ni, att hon bara är ett tanklöst barn, som ännu ingenting begriper», sade modern till prästen, som just närmade sig med några fackelbärare. Timmen var inne, då flickan skulle föras till döden.

»För gammal lag få vi alla böja oss, mor Ingiäll», svarade han och lät hämta stegen, så att Tullia kunde gå upp. »Så länge sinnena äro hårda, talar också lagen med deras sträva tunga. Annorlunda kan det inte vara. Droppa ned i våra sinnen, du himmelska kärlek, så att inga järn längre behöva smidas åt oss, och så att en mor alltid med glädje kan se sin dotter i ögonen!»

Skinande som en kungabrud, gick Tullia i den vajande röda kjorteln, som hon så mycket hade längtat efter. Det var i dagbräcket och lugnt väder, och ljusen och facklorna brunno klart och stilla. På en kulle vid Lillsjön fick hon, som den stränga lagen bjöd, stiga ned i en uppskottad grav. Över hennes huvud hängdes en brödkaka på ett snöre, utan att hon kunde nå den, och sedan blev hon lämnad åt sig själv.

Efter några dagar kom folket tillbaka och skottade igen graven. Då sågo de, som stodo närmast, att ett litet genomskinligt väsen svävade upp mellan spadarna. Det var inte större än ett barn. men hade Tullias drag. Först voro ögonen skrämda och sorgset ångerfulla, men över dem föll småningom en droppe av den himmelska kärlekens ljus, och när de små vingarna till sist sakta utbreddes, klingade det till som en lärkdrill.

En fyrkantig stensättning utvisade sedan stället i långa tider.

XXX. UNGA HERR STEN. I SAKRISTIA OCH BISKOPSBORG.

Unga herr Sten satt och solade sig i fönstersmygen på Örebro hus en dag på nyåret 1512.

Han höll upp händerna, för att solen riktigt skulle få skina på dem. Julskymningen hade dyster krupit utefter marken med sina långa skuggor, men som det ringde till nyårshelg, ljusnade med ens luften. Nu glittrade slottsgraven som på en junidag.

»Så är det alltid», sade han. »Januarius, du är vinterns vackra sommarmånad, fast du har frost i skägget.»

En munk med snöiga skor steg över tröskeln. Kåpan satt spänd och stel, och under den klang en brynja.

»Året är ännu ett barn i januari månad», sade han som för att fortsätta herr Stens tankar. »Det tror, att allt bara är lek. Men så kommer februarius med den första sura minnesbetan och sticker som sylar. Så är det också med dig, herr Sten. Nittonårig, knappt mer! Och redan slottshövding och riddare. Men drag på järnhandskarna. Februarivädret är här!»

Herr Sten bleknade aningsfullt. »Det är något om min far, riksföreståndaren?»

Munken såg sig omkring för att vara säker, att de andra inte hörde honom. »Vår riksföreståndare, herr Svante, höll nyss stämma med bergsmännen i Västerås», viskade han och böjde sig ned. »Just som han då steg från bordet, vacklade han omkull, och när vi försökte att resa honom, märkte vi, att han var död. Ännu är det hemlighållet. Här är ingen tid att gråta, herre. Betänk, att du är alla svensksinnades hopp!»

Herr Sten strök över ögonen och reste sig upp med den kloka besinning, som var Sturarna egen. »Vem är du, och varför följer du mig inte, utan går din väg?» frågade han munken, som stod och plockade isbitarna ur sitt grå skägg.

»Vem jag är? En eremit, som bor under granarna och kan tiga. Därför blev jag skickad. Min väg gick just här förbi. Nej, jag har ingen lust att följa dig, herre. Jag har själv varit ung och känner de unga. Trummare, pipare, dans, dårskap er och stora ord, det är ungdomen!»

»Oss Sturar känner du ändå inte», tänkte herr Sten, när han steg i sadeln. Milt och ännu med en skymt av blyghet bad han sina tjänare, att om det skulle råka att komma till fejd i landet, förbli den svenska saken trogna i sina hjärtan och inte bara strida för att vinna penningar och granna kläder. Också fanns det nog ingen där bland husfolket, som inte hellre skulle ha nöjt sig med en tom säck över hästryggen att rida på, än de hade velat svika en sådan husbonde. Men det var ingen tid att förlora, och han valde raskt ut några få och skyndade bort.

Utan kamp fick han småningom rikets förnämsta borgar i sin hand, men stormännen voro avundsjuka på Sturarnas makt och röstade för, att den danskvänliga, gamla herr Erik Trolle skulle bli riksföreståndare. Det hölls därför många stormiga möten och bleve mycket tvistande, men bönderna ropade, att de ville ha sin herr Sten, och för fridens skull blev han slutligen också vald och hyllad.

De första åren gingo, och sällan bleve det nu tid att sitta på någon solbänk i fönstersmygen.

I Uppsala spreds en dag vid distingens marknad det ryktet, att riksföreståndaren närmade sig på landsvägen. Köparna knöto fort ihop sina pungar, månglarna slogo igen sina stånd, och det blev lika tomt i vinstugorna som trångt utanför domkyrkan. »Han tänker på oss allmogemän och tillåter inte sina fogdar något övervåld», sade bönderna. »Och så flärdlös han sitter där på hästen i sin bruna sammet!» utropade hustrurna. »Att han har lite hermelin kring ärmen, är väl inte mer än rätt.»

Herr Sten gick in i sakristian. Han var rund i kinderna och hade litet huvud med ljust, uppkammat hår men hans handslag var trohjärtat och gott.

Det var dådlystna och självrådiga män, som möttes därinne i dagern från det högt sittande fönstret. Lärd och slagfärdig stod vid ena bordssidan doktor Hemming Gad, han, som under gamla herr Stens dagar bott som sändeman i Rom och varit med vid påven Borgias vilda fester. Han stödde hakan i handen, knep ihop de kvicka ögonen och tycktes ha sina egna tankar om världen. Mitt framför honom på andra sidan smålog den sluga Brask, som några år förut hade blivit bisp i Linköping. Och längst in tronade ärkebiskop Gustav Trolle, smal och lång, med torra, magra drag och halvsänkta ögon. Rådsherrar och domherrar fyllde rummet, och bakom dem i det uppslagna väggskåpet glittrade guldkalkar, pärlor och safirer och vittnade om kyrkans uråldriga makt och glans.

Herr Sten gick rakt fram till Trolle och räckte honom sin hand. »Herrarna av den danska arten ville hellre ha er far till riksföreståndare än mig», föllo hans ord. »Men låt oss glömma gammalt groll, och minns, att jag själv har gjort mitt bästa för att skaffa er ärkebiskopsstaven!»

»Våra ätter ha alltid hatat varann», svarade Trolle med isande förakt och vände sig bort. »Lägg ni er gunstfriande hand i böndernas! Vi Trollar ha ett vitt och ömtåligt skinn, som inte tycker om så hjärtliga handskakningar. Rid hem igen till ert Stockholm, jag rider till Stäket. Sedan får det sluta illa eller väl.»

Fast dörren var tillskjuten, hördes ordstriden ut i kyrkan. Djäknarna kände igen både Sture rediga och lugna stämma och den långsamma, nästan viskande Trolle. Ärkebiskopen hade ett sätt att viska, så att vart ord tydligt kunde ljuda genom en hel domkyrka.

I solbärgningen var herr Sten redan på väg till Stockholm. Marknadsfolket knotade, och tennstopet ville inte gå med vanlig fart från skägg till skägg.

Nästa höst landade en mängd båtar i vikarna kring Stäket, och herr Stens folk började att belägra ärkebiskopsborgen. »Här bor trollet i sin kula», ropade Trolle från vindögat med ett stelt leende. »Tro ni, bönder, att ni kunna skjuta sönder Stäkets murar med era träpilar?» Därefter satte han sig lugnt till bords under en tronhimmel av guldtyg. Söner av rikets förnämsta ätter passade upp honom för att lära sig hovsed, och nere på borggården tämde svennerna hans jaktfalkar eller övade sig med vapen.

Det fanns rikliga förråd, och under de långa vinterkvällarna, när kaplanen läste högt, sprakade brasorna muntert i spislarna. Trolle satt och såg i elden med de tunna, långa fingrarna rakt utsträckta på stolsräckena. »Det dansar många små lågor över veden», sade han, »och många små kronor över svenska folket, men ingen av dem är lysande nog att uppsluka de andra och bli en enda stor flamma. Jag behöver ett gott danskt svärd för att slå av femtio eller åttio huvud, om herrarna här skola lära sig igen att tala på knä med sin ärkebiskop.»

Först när det åter blev sommar kring ängarna, började borgfogden att i smyg ängsligt räkna de sista inrökta och saltade lammkropparna i källaren. En afton var man just som bäst sysselsatt med att duka bordet, och herr ärkebiskopen behagade påtaga sina högtidskläder. Kammarsvennen sprang med hans pärlbesydda tofflor. Dörrsvennen slätade knypplingarna kring hans silkesvantar. I salen stämde spelmännen och kvintilerade, och förskäraren, som kallades bissare, bugade sig redan i dörren för den högvördiga faderns ännu tomma stol.

Helt oförmodat hördes då Trolles korta, hastiga steg i trappan. Han gick lika tyst, som han talade, men just därför kände alla genast igen, att det var han. Bissaren blev så bestört, att han halkade omkull och låg där tjock och raklång på golvtiljan. Det var en storkarl till tjänare med silverbryne och förskärarkniv vid bältet. Mössan, som var kantad med en fjäderkrona, rullade genom halva salen. Men Trolle såg varken åt bissaren eller hans fjäderprydnad, utan skyndade sig förbi upp i tornet till rustkammaren. Därifrån var utsikten vidast.

Rustkammaren upplystes svagt av ett rött sken. Avspeglingarna i mörka harnesk, benskenor och järnhattar glimmade som ljuslågor i oskurade och dunkla hornlyktor. »Det brinner utanför Stockholm», sade rustmästaren, som höll på att rulla en piltunna till dörren. Trolle gnuggade förnöjt händerna och svarade: »Vet du vad, gamla trotjänare! Det är den tappra Sören Norby, som kommer med sina danskar för att befria oss. Nu härja de och bränna.»

»Låt oss inte glädja oss för tidigt», invände rustmästaren, medan han vickade ut tunnan genom den smala dörren. »Här stå tre obekanta män och gapa i trappan. De ha visst något på hjärtat.» Främlingarna gingo då några steg högre upp, pekade på sina blodiga kläder och ropade till Trolle: »Vördigaste herr fader, danskarna äro slagna, och vi äro tillfångatagna danskar. Herr Sten har skickat oss för att visa, vad hans fiender ha att vänta.»

Deras ord hördes ned till borggården, och manskapet började knota. »Stilla, stilla!» varnade Trolle från vindögat med en halvt välsignande, halvt befallande handrörelse, fast askgrå om kinderna. »Jag skall låta ro mig till Stockholm och själv stå till svars inför herrarna. Hur de så än döma, skola de nog sedan få spörja, att jag inte därför ligger i min grav.»

Högmodigare och kallare än någonsin steg han fram vid riksmötet i Stockholm. »Du är en mandråpare, ty du har vållat mångas död bara för att få härska», ropade herrarna. »Om vi också bli bannlysta till straff, skall din borg rivas och du mista din ärkebiskopsstav, och för Sveriges befrielse våga vi liv och blod.»

En efter en gick fram och satte sitt sigill under det skriftliga beslutet om Trolles avsättning, men den sluga biskop Brask böjde sig djupare ned över pergamentet än de andra. Oförmärkt gömde han under vaxet en liten sedel, på vilken det stod präntat: »Härtill är jag nödd och tvungen.»

Följd av den samlade menighetens förbannelser, rodde Trolle sedan hem till Stäket.

Nu regnade det inte bara träpilar över murarna, utan kulor av sten och järn. En vattenport stod lämnad på glänt, och så snart det blev nedmörk natt, började de anfallande att krypa in genom porten. De kommo in i en smal gång och rusade ivrigt framåt. »Nu taga vi trollets näste!» lovade de. Men gången gick inne i själva ringmuren och förde hela tiden runt, runt, ända tills den blev trång som en rämna. Då förstodo de, som voro innerst, att de hade lockats i ett försåt. De arbetade ångestfullt för att vända om, men de eftersta trängde på utan aning om faran. När hela gången var full, ljöd ett rostigt gnissel, och en tjock järndörr gled ned ur taket och stängde ingången. Där stodo knektarna i kolmörkret utan att varken kunna komma längre in eller tillbaka, uppslukade av den hemska och fruktade borgen. Deras nödrop trängde bara som ett svagt vindsus genom väggarna, och Trolle såg från vindögat över ringmuren och utbrast: »Min gamla lindorm, nu har du ätit dig mätt för flera dagar.»

Törstiga och uthungrade, visste de instängda snart inte längre, om det var natt eller dag, och de beredde sig på att dö. Då ropade den innersta, att han länge hört vatten drypa på andra sidan väggen, men att han rivit sina händer så blodiga på att maka loss stenarna, att han inte förmådde mer. Hans närmsta man kröp då fram mellan hans knän och fortsatte arbetet, så länge han orkade. Därefter gjorde den nästa på samma vis och så åter den nästa, ända tills den, som från början hade stått innerst, kom allra efterst. Det uppbrutna hålet var då så stort, att en människa kunde krypa genom det, men utanför var en djup brunn. Tidigt morgonen därefter blev en spann nedfirad efter vatten, och en av knektarna klättrade då in i spannen. »Vindspelet går tungt i dag», brummade den gamla väktare, som stod ovanför och vevade. »Om livet är dig kärt, gubbe, så tig stilla», viskade knekten och reste sig drypande upp ur spannen framför honom. Väktaren, som hatade sin husbonde, hjälpte då knekten att hissa upp de andra, och det var ännu knappt mer än gråljust. När alla voro uppe, drogo de sina svärd. De skyndade till tornporten, och Trolles egna tjänare, som samlades i hans sovstuga, tvungo honom att giva sig. När han leddes ut till lägret, ville folket slå ihjäl honom, men herr Sten, som också var där, skyddade honom ädelmodigt och lät skicka honom till klostret i Västerås.

Under tiden lyftes borgportarna från sina krokar, och bönderna hasade sina jordiga träskor över ekgolven. Murbruket dammade kring deras spett. Det var en glad möda att bryta ned det fäste, varifrån ofrid och ofärd så länge flugit ut över landet som svarta korpar. Mellan teglet plockade de fram små inmurade askar med helgonben, som de kysste och gömde under sina kläder. Snart var hela borgen jämnad med marken, och där den hade stått, torkade fredliga fiskare sina nät och släpade sina linor, när de drogo skutorna genom det spegellugna sundet.

SLAGET VID BRÄNNKYRKA

»Än en gång skall jag väl pröva att kväsa Trolles fiender», tänkte kung Kristian, som styrde över danskarna. Han var sonson till den furste, som stred så tappert på Brunkeberg. Liksom han ville den nya konungen försöka att erövra Sverige, och med tiden fick han heta Tyrann. Han seglade åstad med en stor flotta, och vid Brännkyrka utanför Stockholm kom det till drabbning.

Svenska huvudbaneret bars av den unga väpnaren Gustav Eriksson Vasa. Han var frisk och stormande som ett nordanväder och lockade den surmulnaste upplänning att sjunga mitt i stridsdånet. Svenskarna började ändå vika för det häftiga anfallet och voro nära att bli slagna, men han skakade sitt tvärklippta, gula hår ur pannan och störtade framåt med baneret halvsänkt som sprötet på ett skepp. Då grep man till svärdet och yxan i stället för hakebössan. Banerduken fladdrade, och skaran omgav honom och följde honom segrande utefter skogskanten, där sexton hundra bönder slutligen lågo blödande.

Under de dagar, som sedan följde, rådde segerglädje i Stockholm, fast Kristian Tyrann ännu hade sitt befästa läger på Södermalm. Den duktigt törstiga unga Gustav Vasa fick tömma kannan vid herr Stens eget bord. Han hade fått valkar i händerna av banerstången och rispor i pannan, men det var han stolt över. Där rådde heller inga utländska hovseder, utan allt gick enkelt till, och krigarna skrattade av hjärtans lust åt doktor Hemming Gads spetsiga kvickheter.

»Jag ser, Gad, att du slipar gadden», sade en afton herr Sten vänligt. »Är det mig, som du nu tänker stinga?»

Den sjuttioåriga åldringen, påven Borgias forna kammarherre, log en smula, och hans vithåriga huvud skakade. »Herr Sten, du bar inte betrott mig med hederssysslor, som din far brukade. I hans dagar var jag danskarnas värsta fiende, men du har givit mig god tid att gå och tänka. Därunder har jag småningom lärt mig, att allting nu en gång är, som det är. Därför förvånar mig heller inte det, som jag nu skall berätta dig. Jag har hört, att kung Kristian snart ämnar be dig välkommen till sina skepp för att få kyssa dig på kinderna och tala om broderlig fred. Han är, som du ser, en välmenande man, kung Kristian.»

Fru Kristina Gyllenstierna, riksföreståndarens ståtliga husfru, som just höll på att skänka i åt sin herre, satte kannan hårt i bordet. »Det är svek», for hon ut, och rådsherrarna instämde. Men doktorn fortfor: »I nödfall lär Kristian själv vilja rida till Österhaninge kyrka för att möta dig där, om du skickar mig och fem andra till honom som gisslan.»

Herr Sten såg strängare på sin husfru, än det var hans vana, och svarade: »Det vore oädelt att misstänka en fiende för ett svek, som skulle vara oss själva omöjligt att begå. Finns det några, som ha mod att följa doktor Hemming, så visa mig det genom att räcka upp bägaren!» Flera höjde sin bägare, och ivrigast var den oförskräckta väpnaren Gustav Vasa.

En guldlövad septembermorgon roddes därför han och de andra fem utåt Saltsjön. Bakom dem låg det muromgivna Stockholm på sin ö, och mellan tornen glimmade avlägset vattnet i Mälaren. Plötsligt framsusade förrädiskt ett roddskepp, fyllt med danskar. De sprungo över i båten, grepo svenskarna och förde dem med sig som fångar ut till den segelfärdiga flottan.

Kungsskeppet sam i mitten med släpande flaggor och röda tältdukar som höllos upp av mänskligt färgade träbilder. Somliga föreställde jättar och somliga sjöjungfrur.

Väpnaren, som var lika het i vrede som förut i munterhet, lovade vid sin Vasasköld att bli minnesgod och aldrig glömma en så nedrig trolöshet, men doktor Hemming kisade världsklokt mot honom, klappade honom på skuldran och bad honom lära sig, att allting nu en gång var, som det var. Därmed böjde doktorn knä framför kungsskeppet och bugade och svepte utefter tofterna med den avtagna hatten.

I två dagar satt herr Sten och väntade vid prästens brasa i Österhaninge utan att få se någon kung Kristian. Medan han red tillbaka, började flottan att lätta sina ankare för att segla hem till Danmark med fångarna. Men bönderna omringade herr Sten, tryckte hans händer och ropade: »Efter ett sådant svek går ingen svensk mer att möta kung Kristian utan kogerbössa på ryggen. Nu vilja vi leva och dö för vårt fäderneärvda land och vår avhållna riksherre!»

ARCIMBOLDUS.

I sundet vid Stäket framgled inte långt därefter ett praktfullt skepp med många svenska herrar och utlänningar ombord. Den förnämsta av främlingarna var den påvliga avlatskrämaren Arcimboldus. Han hade lovat påven och Kristian Tyrann att hjälpa Trolle, men svenskarnas gåvor och förespeglingar hade gjort honom så mjuk, att han i stället nu var på väg till Arboga för att godkänna domen över den avsatta ärkebiskopen. Hopsjunken bland kuddarna satt han hos herr Sten inne i aktertältet och stödde armbågen mot den väldiga kistan med hopsamlade avlatspengar.

Han brydde sig inte om att gå ut på däcket, men när han fick se, att en skara av bönder ännu var samlad på ruinerna av den forna borgen, stack han ut sin krokiga näsa mellan tältgardinerna och befallde något. Ett ögonblick syntes till och med hans smala, mjölvita ansikte och svarta, krusiga hår. En frispråkig och fet munk sprang då fram till relingen och svängde ett kors med sankt Pers bild och nycklar. »Hitåt, beskedliga bondemän!» ropade han uppspelt. »Unga, gamla, låt pengarna skramla till själens frälsning! Helgonen ha, sanna mig, gjort så många överloppsgärningar», avbröt han mäklande, »att påven kan ha råd att förlåta några Upplandsbönder deras uselhet.»

Skeppet drogs utefter stranden för att komma genom det trånga sundet, och bönderna sträckte sig över båtkanten och släppte syndapengarna i Arcimboldus’ offerstock. Den låg fastnaglad med kedjor och lås på däcket. En storbonde köpte sig till och med av munken ett fulltryckt pergament. Där stod det att läsa, att påven fritog honom från alla synder och förseelser och försatte honom i samma oskyldighetstillstånd som på hans döpelsedag. Det trodde den enfaldiga bonden, att påven kunde. Han var så lycklig över sin handel, att han ville klättra ombord för att kyssa Arcimboldus på händerna, men sundet var inte långt och skeppet roddes ut på sjön.

Det var redan i december. Änderna höllo riksdag i de bruna vassarna och snattrade om att flytta. Skogen såg naken och frusen ut, sedan de sista gula kläderna hade fallit till marken, och var kvist tycktes darra och huttra. Och ändå lågo Mälarvikarna lika speglande vackra som på en sommarkväll.

Med mjuk och inställsam röst talade Arcimboldus om Rom, där de stora konstnärerna Rafael och Michelangelo smyckade den lärda påvens palats och hälsades som furstar. Det tog djupt i skattkammaren att låta bygga och pryda, och därför hade påven skickat ut Arcimboldus. »Överallt bruka riksherrarna stoppa litet av avlatspengarna i sin ficka», sade Arcimboldus och smuttade på en bägare med uppvärmt vin, »men ni är inte som andra, herr Sten. Ni behåller ingenting för er, utan skänker i stället ur er egen pung. Gläds, gläds! I Rom välva vi nu över Petri grav ett jättetempel, som skall bli hela kristenhetens huvudkyrka. Där skall en marmorros i taket kunna säga: guldbeläggningen på mina blad är guld från det avlägsna och fattiga Sverige.»

Herr Sten satt tyst och tänkte på bymålarna därhemma, som med penselbunten i fickan småvisslande och gnolande stodo och revo sin färg. Fast de fingo leva och dö i sina lappade hosor, visste han nog, att de också kunde bli varma om hjärtat, när de målade upp sina stela helgon och änglar. Hans blick gick över vattnet, och långt borta på stränderna ringde det till Ave Maria i de små sockenkyrkorna.

FÖRSTA SKOTTET PÅ ÅSUNDEN.

När Trolle var ordentligt avsatt, reste Arcimboldus ur landet. Men Kristian Tyrann, som tyckte, att avlatskrämaren ställt sig alltför väl med svenskarna, frånrövade honom hans fullastade kistor. I stället att omsmältas till guldsirater eller fromt sjungande klockor i det eviga Rom blevo de svenska avlatspengarna raskt förvandlade till danska lodbössor, krutfjärdingar och armborst. Länge dröjde det heller inte, innan det började dundra utanför Borgholm och Kalmar. Följt av värvade skottar, fransmän, holsteinare och mecklenburgare, närmade sig det danska baneret genom de småländska skogarna upp mot Västergötland.

Herr Sten uppställde sina bönder på den frusna sjön Åsunden. På sidorna upphöggos vakar, och bakom på stranden hopvältrades en bråte av träd och ris till skydd i ryggen. Bönderna blåste i händerna och stampade i isen för att hålla sig varma, och ivriga att få strida svängde de sina taggiga järnkulor, som voro fästa vid klubborna med kedjor. På andra sidan byggde fienderna en skytteborg av sina vagnar och stodo bredbenta och spände på sina armborst.

Herr Sten red modigt fram i spetsen för sitt folk. Hans ljusa häst var synlig på långt håll, och en överlöpare utpekade den för fienderna. Den första kulan kom studsande utefter isen och genomborrade både hästen och den unga riksföreståndarens ben. En dansk präst sprang då upp på skytteborgen med ett kors och ropade: »Vet, att på kyrkdörrarna uppslås redan en bannlysningsbulla mot de svenska herrar, som grusade ärkebiskopsborgen. Nu äro vi här i den romerska faderns namn för att straffa kättarna!»

»Till strids för vår rättvisa sak!» svarade bönderna, och krutröken höljde en stund drabbningen som en dimma. Men deras anförare låg blodig på isen, och gång på gång blevo de tillbakaslagna. Med knapp nöd hunno de att bära honom till en släde och spriddes sedan i vild flykt över skogar och frusna kärr.

På andra sidan Tiveden i Ramundeboda stannade släden utanför de sista Antonius-eremiternas kloster. Det var ett mossigt litet hus, som nästan gömdes under granarna. Träden stucko sina grenar genom det trasiga taket och susade och dånade utanför de tomma fönstergluggarna. I det farliga Ramundeboda tordes ingen bo utan att gå brynjeklädd, och munken, som kom ut, hade järnskjorta under kåpan.

»Jag känner igen dig från sorgedagen i Örebro, där du bragte mig budskapet om min faders död», hälsade herr Sten med matt röst. »Du hade ingen tro på de unga, du, och ville inte följa mig.»

»Unga herr Sten, du har småningom givit mig en annan tro», svarade munken och satte sig bredvid honom i släden med ett skrin, som spred en stark kryddlukt. »Vi ensittare förstå konsten att under bön koka läkemedel av örter. Nu skall jag följa dig och strida med döden om ditt liv, som en småsven strider för sin herre under ett handgemäng.»

Släden ilade vidare med snabb fart. Trots smärtorna glömde herr Sten aldrig en stund sina plikter. Var han stannade, utdelade han befallningar om rikets försvar, fast ryttare oupphörligt anlände med allt dystrare nyheter. I Strängnäs rådgjorde han länge med sin kansler, den fridsamma biskop Mats, men munken, som flitigt ansade såret, märkte, att det började bli brandigt.

»En dag till, och jag är i Stockholm», framviskade herr Sten, när han om morgonen åter lyftes i släden. Kördrängen svängde tömmen för att mana på hästen, och ruskorna visade farvägen över den snöiga Björkfjärden. Fiskaren satt vid sin vak, vedhuggaren gick på stranden med sin yxa, och ingen anade, vad som i den stunden tilldrog sig i den framrusande släden ute på isen. Men munken, som låg på knä i halmen framför den sårade riksföreståndaren med handen på hans bröst, kände, att hans hjärta upphörde att slå.

Det var sent, när Stockholm öppnade sina portar, och släden svängde in på slottsgården. »Är det en sjuk gubbe du har med dig i släden, munk, och vad vill du med honom här?» frågade vakterna och sprungo fram.

»I rådslag var han nog klok som en vis och gammal man», svarade munken de bestörta knektarna och slog armarna om herr Sten för att lyfta honom ur halmen. »Här håller jag i famnen den bästa av svenskar. Förstå ni nu, vem det är? Hjälp mig att bara honom upp till hans änka! Håll portarna stängda, och låt fru Kristina gråta ut i natt! Sedan spörjs det, vad hon lärt av Sturarna.»

Borgarna trängdes hela kvällen i gillesstugorna och frågade varann: »Vem är nu man att stiga fram? Herr Stens son är ju bara ett sex års barn.» Nästa morgon började de ändå att anlägga sina brynjor, ty fru Kristina stod redan mellan stenbössorna vid porttornet. Fast rödögd efter en genomvakad natt, hade hon ett modigt ord för vem, som hon mötte. Rak och smärt gick hon på stadsmuren. Hon talade med timmermännen, och barfota och viga sprungo de ut och höggo sönder broarna, så att ingen längre kunde slippa in i staden. Bevärade skepp förankrades mellan öarna, och hon skaffade kulor både av sten och järn och bly.

En dag sade hon: »Kalmar försvaras nu av änkan fru Anna Eriksdotter. När de tappraste männen dö, få deras änkor ta upp striden. Men vad är det jag ser där ute på malmen? Är det inte en spjutskog?» Då sade slottsfogden: »Trolle har satt på sig biskopsmössan igen och samlat en här, och det tör vara hans sändemän, som komma för att mäkla. Vad skola vi nu svara dem?» »Gå ned», sade hon, »och svara dem med hakebössor och serpentiner, till dess de vända igen!»

När folket ute i bygderna hörde om hennes ståndaktighet och besinnade, att hon var Sten Stures änka, lyftes klubban och pålyxan ur stugvrån. Medan riksföreståndarens lik bars till Gråmunkeholmen, och klockorna ringde för hans själ, vässades åter de bondevapen, som redan så många gånger fått eggen sönderhuggen. Utan att ännu ha förtröttats samspråkade odalmännen om den frihet, som ofta tyckts så nära och ändå beständigt vek undan.

Det led under tiden mot våren, och isarna lossade. Kristian Tyrann seglade upp på strömmen för att avstänga Stockholm från havssidan, och på vardera malmen stod en belägrande här.

XXXI. STOCKHOLMS BLODBAD. KRISTIAN TYRANNS KRÖNING.

I ett gavelhus vid Stockholms Stortorg bodde en borgare, som hette Klavus Boye. Han var så stor och bred, att hans kläder drogo fyra gånger så mycket tyg som andras. Det var dyrt, men lyckligtvis var hustrun hans så mycket mindre. Barnen bråddes på henne och voro också små. De sågo ut som två rader äppelkindade dockor, där de nu sutto på hans knän förmiddagen den 4 november år 1520 efter Kristi födelse.

Över allt annat i världen älskade Klavus sina barn och sin hustru Metta. Den lilla silverhåriga gumman var alltid glittrande glad, men i dag var hon det ännu mer. Hon gick och strödde nyhackat enris över solrutorna på golvet och tänkte på, att stadsportarna äntligen hade slagits upp efter den långa belägringen. Hemming Gad och biskop Mats från Strängnäs hade dukat upp så många historier om Kristian Tyranns godhet, och om hur frikostigt han delade ut salt och sill bland bönderna, att stockholmarna till sist fått håg att dagtinga. Fru Kristina Gyllenstierna hade då blivit tvungen att överlämna staden mot många vackra försäkringar och löften, och just nu kröntes han som bäst av Trolle i Storkyrkan.

»För mig må de mäktiga kivas, bäst dem lyster», sade Klavus, »men vi skola väl ändå gå ned bland folket vid kyrktrappan och se på ståten. Vi behöva ingenting frukta, Metta-lill, för jag har aldrig blandat mig i herrarnas fejder.» och så tog han sina fyra små dockbarn och satte de två minsta på axlarna. De andra fingo hålla i kappsnibbarna. Framför honom trippade mor Metta småpratande och modersstolt.

Vägen från slottet till kyrkan var tältad med rött kläde. I den öppna tältgången hade de sista kröningsgästerna redan tågat förbi, och vår goda Klavus trängde sig fram till kyrkdörren. Kristian Tyranns djupa stämma hördes ända ut på trappan. Med tre fingrar på en relikgömma avlade han en ed att styra riket med infödda män och hålla alla vid Sveriges lag och rätt. Sedan gav Trolle honom nattvardsoblaten. Men det var danska herrar, som buro fram kronan, spiran, äpplet och svärdet. När han var krönt, satte han sig på en stol och utdelade riddarslag, men endast åt danska män. »Sverige är med svärd vunnet», ropade en härold, »och ingen svensk kan därför bli delaktig av riddaräran.» Därefter reste sig konungen och stödde armen mot högaltaret. Ett sändebud från hans svåger, kejsar Karl V, framträdde och hängde om hans hals ett band med ett gyllne vädursskinn, omgivet av strålar. Gyllenskinnsorden var ett nytt tecken på Kristians makt, ty med den upptogs han i det burgundiska fursteförbundet.

Med en känsla av bävan tyckte sig alla i den stunden nästan urskilja den fruktade kejsaren, där han blek och med framskjuten haka färdades i sin bärstol på sydländska fjällvägar. Hans välde var så vidsträckt, att solen aldrig gick ned i hans rike, ty när den sjönk bortom de västra gränserna, brann redan morgonrodnaden över de östra.

Stolt att ha en sådan beskyddare, vinkade Kristian Tyrann med silkeshandsken åt borgarna nere vid dörren. Bland sådant småfolk trivdes han bäst. Med ett brett leende i sitt rödbruna skägg satt han gärna vid deras enkla måltider och drack av deras öl Men i dag var det stormännen, som omgåvo honom, och kanske var det därför, som hans ögon blevo så hårda. Och vem kunde veta, om han inte just nu, mitt under de förnämas hyllning, kom ihåg sin Dyveke, lilla duvan, hon som bara hade haft en simpel värdshusidkerska till mor? Ja, henne hade han hållit av, det visste nog folket.

Det var en gång i Bergen i Norge, som han hade träffat henne vid en dans, och sedan hade hon följt honom till hans danska kungastad, och där hade han för hennes skull glömt sin egen drottning. Men nu var hon död, och från den stunden, då hon dog, hade allt gott inom honom förfrusit. Nu var det den gamla Sigbrit, hennes mor, som brukade hålla honom sällskap och viska i hans öra, att några av de mäktigaste i Danmark hade givit förgift åt Dyveke. Sigbrit hade också en släkting, som hette Didrik Slagheck, och som förut hade varit bartskärare, och han var ständigt i konungens närhet och lockade honom med sina dåliga råd till hämnd och grymma straff. Därom visste herrarna ännu bättre besked än folket.

Tänkte konungen nu i dag på sin stackars Dyveke eller prövade han redan, hur pass mycket han behövde hålla av sina löften till de bannlysta svenska kättarna? Som han stod där vid altarhörnet, vände han sig ibland åt sidorna. Räknade han i tankarna, hur många av huvudena omkring honom, som snart skulle ligga avhuggna ute på torget? Eller stred han en sista gång mot de bättre föresatserna från sin ungdom?

Hymnen brusade, och när han skred ned mot dörren, hälsade han alltjämt lika hult på det lägre folket.

Hela tiden låg höstsolen in över sankt Görans beläte och sken på svärdet, som helgonet lyfte över draken. Skulle det aldrig mer någonstädes i bygderna vandra fram en man, som var stark nog att fatta det hämnarsvärdet och på nytt samla bondeskarorna till seger och befrielse?

PÅ STOCKHOLMS SLOTT.

I dagarna tre växlade tornej och muntra gästabud, och Stockholms borgare skänkte Kristian Tyrann ett förgyllt dryckeskärl med sextio ungerska gyllen. Ärkebiskop Trolle, Didrik Slagheck och den tilltagsna biskopen i Odense, Jöns Beldenack, hade dock mitt under festligheterna ofta hemliga överläggningar med konungen. På tredje dagen uppkallades helt oförmodat en mängd biskopar, ädlingar, borgare och förnäma fruar till slottet.

»Klavus, Klavus!» ropade mor Metta glädjestrålande och virvlade om i kammaren. »En sådan heder! Här har det kommit bud, att du skall med upp på slottet. Tag nu på dig dina nya kläder, så att du inte ser sämre ut än de sturska jutarna.»

Det var också en dräkt, som hette duga. Tyget var hopsnörpt i pös vid axlarna och uppristat här och var, så att det ljusare undertyget svällde fram. Skorna voro breda framtill som mulen på ett nöt, kappan var fodrad med ekorrskinn och mössan pälsbrämad. Stor var han ju förut, men nu såg han ut som en verklig jätte. »Slå nu knut på vanten», bad hon, »så att du kommer ihåg att säga så här, när du stiger in i den långa, långa salen: Frid i stugan, Ers Nåde, så reder det sig nog, vi äro ju alla kristna... Hur var det nu?»

Han torkade svetten ur pannan. »Frid med din fruga, unga Kristian, så... Nej, det var galet!» Mor Metta blev allvarsam, men hon kunde ändå inte låta bli att högmodas en smula, ty förnämt var det i alla fall att ha så mycket kläder på sig. »Du duger just att tala med storfolk, du», sade hon. »Glöm åtminstone inte att sluta att spisa, så fort kungen torkar fingrarna!»

Men då blev Klavus nära på ond. »Jo, det skulle just vara prydligt», muttrade han, »om kungen fick se, att jag inte satte bättre värde på fägnaden. Ånej pass! Nog skall jag göra heder åt maten alltid, om Hans Nåd också får vänta en stund.» Klavus mätte golvet med långa steg, och barnen stodo i en ring och beundrade honom. Upphettad kysste han dem på kinderna och strök henne över håret. »Helgonen vare med era kära, kära», sade han blidkat och drog och tänjde på vantarna. »Nu blir det att berätta, när jag kommer tillbaka. Mor, jag tror allt, att du får ha litet renskt på kannan så där ungefär vid kvällsringningen.»

När han kom ut, hälsade hans bekanta med en djupare knyck på knät än vanligt. Han kände sig helt belåten med sig själv och tog ut stegen.

Men prisa inte dagen, förrän du sagt godnatt! När Klavus väl befann sig i den präktiga slottssalen, fann han det lugnast att tyst smyga undan bakom ryggarna i fönstersmygen.

Konungen steg in och satte sig under tronhimmeln och när alla voro samlade, stängdes dörrarna. Torr och mager ställde sig Trolle framför tronen och begärde rannsakning och dom över alla, som varit med om hans avsättning och förstöringen av hans borg. I dag var det äntligen hans segerdag. Skymf och nederlag brände ännu hans högmodiga sinne. Med det kalla hatets yttre lugn uppläste han påvens bannlysningsbulla mot de svenska herrarna.

Fru Kristina Gyllenstierna svarade med att frimodigt visa fram det av riksmötet underskrivna beslutet mot Trolle. Nu skyndade sig biskop Brask att riva bort sitt sigill, och till allas häpnad vecklade han upp den lilla sedel, på vilken det stod skrivet: Härtill är jag nödd och tvungen.

Harmfullt knötos många händer under kapporna, ty det var lätt att se, att den sluga bispen därigenom skulle gå fri. Emellertid fortsattes det långvariga förhöret. När konungen slutligen lämnade salen, var det redan så pass sent, att ljus måste tändas. Klavus och de andra borgarna vågade knappt svara på frågorna annat än med ett oredigt mummel. Men i sitt tysta hjärta talade han så mycket uppriktigare. »Gamla Klavus», sade han till sig själv, »aldrig trodde du, att du hade gjort någon för när. Du gick där och menade väl med alla, också med svenskarna, fast du har några droppar utländskt blod i kroppen. Är det därför du skall straffas? Kung Kristian, du lär oss något. När orättrådigheten kommer till makten, får den, som vill det rätta, bittra dagar.»

Han kände starka knekthänder gripa honom i armarna och rycka honom in i trängseln. Sören Norby och andra danskar, som nyss vid kröningen fått riddarslaget, hade tågat in med vakt och började att bortföra de anklagade mellan svärd och bloss. Bestörta och mållösa gingo fångarna utför den smala trappan till tornet. Där släpades de in i valvet. Dråpare och tjuvar, som under tidernas lopp vankat där i sina kedjor, hade ristat klumpiga bomärken och tecken i murbruket. Mot samma vägg stödde sig nu den allvarliga fru Cecilia av Eka, Gustav Vasas mor, och män och kvinnor av släkterna Lejonhuvud, Kurck, Banér, Gyllenstierna, Brahe och andra frejdade stormansätter. Några höllo trotsigt modet uppe, och herr Erik Johansson, Gustav Vasas far, avspisade vakterna med gyckel och bitande Vasaord.

Snart rymdes där inte fler, utan också andra valv, och salar blevo avspärrade till fängelser. Biskoparna och de andra andliga blevo instängda i ett trångt rum och fingo där lägga sig på golvet, bäst de kunde.

Den största mödan hade knektarna med Klavus, som den uppblossande vreden tycktes göra ännu bredare. Det var omöjligt att få hans jättekropp genom torndörren. Hur de än dunkade och sköto på, kunde de inte knuffa in honom. De ställde honom då för en stund vid sidan. Försiktigt drog han sig längre och längre bakåt. Småningom skymdes han alldeles av de bleka ansikten, som gingo förbi, och fackelljuset nådde honom inte längre. Hur han trevade, hittade han en förfallen trappa utan att veta, vart den bar. Fast tegelstenarna glappade, klättrade han uppåt steg efter steg.

När trappan slutade, kunde han förstå, att han befann sig på en av slottsvindarna. Genom den sönderblåsta gavelluckan blänkte stjärnorna, och från smedjegården trängde ett ljud, som lockade hans tanke till varma sommarnätter, där syrsorna sitta i gräset och gnida vingarna. Det slipande lätet kom från en flock av rödklädda bödlar, som i skenet från ett bloss vässade sina rättarsvärd.

Det knakade till under hans fötter, och han stannade i mörkret. Mellan de glesa golvplankorna kunde han se ned i ett rum, där konungen satt vid ett bord. Det gick en sägen, att han hade hållit handen hårt knuten och fylld med blod, när han föddes. Också nu låg den knuten på duken, men han talade om handelsfördrag och kloka framtidsplaner och kryddade då och då sina ord med ett godmodigt infall. Därefter blev han tankfull och dyster. Blundande tryckte han skägget djupt ned i den svarta kappan och viskade något om sitt kungalöfte vid kröningen.

Didrik Slagheck böjde sig över honom, smidig och illistig, med armbågarna i sidorna och händerna öppna. »Förrän Ers Nåde gör slut på de svenska storherrarna och deras tvedräkt, blir här aldrig lugn», invände han mjukt och lätt. »För egen del har Ers Nåde storsint kunnat lova dem förlåtelse, men aldrig på kyrkans och påvens vägnar.»

»De äro kättare och måste dömas som kättare», avslutade Trolle, som kom i dörren. För att beveka konungen föll han tre gånger på knä.

Bakom honom väntade hans småsvenner vid tröskeln. Isad av skräck stirrade Klavus från sitt gömsle mot Trolles vapensköld, som i guld och färger var sömmad på deras kläder. l skölden stod ett halshugget troll, ur vilket blodet sprutade.

BLODBADET.

Torsdagen den 8 november grydde vintrig och mulen. Redan tidigt, då piparen gick på stadsmuren och lusteligt spelade ur vård, kungjordes under trumpetklang, att ingen borgare fick lämna sitt hus förrän vid nästa trumpetskall. Även stadsportarna höllos stängda, så att ingen slapp ut, varken med pock eller goda ord.

Förgråten vakade mor Metta i sitt fönster vid Stortorget utan att fatta, vad som hänt. Kannan stod färdig med renskt sedan kvällen och väntade, men ingen Klavus hade kommit.

Strax före middagstiden ljöd det andra trumpetskallet. Mitt på torget bildade de uppställda knektarna en vid spetsgård med sina spjut, och det blev svårt att se, vad som tilldrog sig. Mor Metta undrade, om hon hade mist sitt förstånd. Mellan två rader av knektar framleddes biskopar och herrar, som hon alltför väl kände igen, fast de voro böjda och bleka. Endast herr Erik Johansson Vasa hade sin vanliga heta färg. En väpnare sprang fram och viskade något till honom, kanske att han kunde få nåd, ty herr Erik svarade högt och klart: »Mina medbröder äro ärliga herrar, och jag vill i Guds namn dö döden med dem!» Hans svärson, Joakim Brahe, följde honom lika oförfärat och sjöng på en tröstepsalm. Rådmännen Anders KarIsson och Anders Ruth förmanade svenskarna att inte längre låta bedra sig av falska eder, utan resa sig och hämnas ett så rysligt våld. De överröstades av det slammer, som knektarna gjorde med sina vapen, och skaran av livdömda, var så lång, att de sista ännu inte hade hunnit ut genom slottsporten.

Mor Metta ryckte sina barn ur fönstret och höll själv för ögonen, men så kom hon ihåg sin kära husbonde. Återigen började hennes blick att söka honom bland de psalmsjungande fångarna, som gingo med händerna knäppta. Hon såg hur de lämnade ifrån sig sina ringar och guldkedjor och räckte fram huvudet under svärdet. Den första, som knäböjde, var den vithåriga biskop Mats från Strängnäs. Den femte var herr Erik, som ända till det yttersta, behöll det okuvliga Vasasinnet. När det till sist började skymma, föll ett häftigt regn, och mer än åttio halshuggna kroppar lågo då på torget.

Mor Metta tände ett litet vaxljus och vakade under bön till helgonen. Inte heller under de nästa två dygnen kunde hon få tala med någon. Porten måste hållas stängd, ty knekthopar strövade omkring och plundrade, och avrättningarna fortsattes.

Glömsk av både köld och hunger, höll Klavus sig under tiden gömd på slottsvinden. När han slutligen blev hittad under några gamla säckar, var man redan så trött på att mörda, att han fick gå. Blodfärgat regnvatten sipprade utför backarna från Stortorget. Liksom för att inbilla sig själv att han ingenting visste, frågade han, om danskarna hade stuckit upp det stora vinfatet under rådstugan. Men folket svarade, att det var Sveriges ädlaste blod, som nu rann på gatorna. Då brast hans munläsa, och han berättade, hur han hört konungen befalla, att de förnämsta av de fångna fruarna skulle föras bort och inspärras i Blå tornet i Köpenhamn.

Han bultade på porten till sitt hus och ropade sitt namn. Mor Metta kom nedspringande och kastade sig om hans hals, men fast hon hade honom hos sig igen, kunde ingen av dem känna glädje. Minnena förföljde dem, vad de än försökte att tala om. Han kunde inte jollra med sina små som förr, inte sitta på ugnskanten nöjd och tacksam över sitt kära hem. I stället stannade han långa stunder framför en brynja och en urmodig stormhatt, som rostiga hängde på stolpen, och som förr i tiden hade burits av hans far. Klavus var en saktmodig man, men där orättrådigheten härskade, fick ingen frid finnas. Han kramade Mettas händer och lovade att gå i striden, bara en man framträdde, som kunde samla svenskarna.

Ute på torget sletos hundarna om de halvnakna kropparna. Huvudena voro spetsade på pålar. Endast biskop Mats visades den äran, att han fick ha sitt huvud mellan sina fötter. Landets högskog låg där fälld för yxan. Det var de män, som nyss hade härskat och styrt, och vilkas förfäder kämpat bland riddarskarorna kring Karl Knutsson och Magnus Ladulås.

Nästa morgon hopplockades kroppar och huvud i tunnor, som ställdes på medar och släpades bort av hästar. Herr Stens lik och en liten son till honom, som dött under belägringen, blevo upptagna ur sin grav på Gråmunkeholmen och kastade bland de andra liken på ett bål överst på Södermalm. Det anstod inte kättare att få en hederlig begravning, sade Trolle. På broar och stränder stod folket och såg, hur rökmolnen vältrade upp. Speglat i strömmen flammade ända in på natten det kättarbål utan like i Norden, där urgammal tvedräkt förbrann med mycket, som varit älskat och stort, men ur vars sken över fjärdar och höjder därför också en ny dag äntligen skulle gry.

NYÅRSVAKAN.

Kristian Tyrann drog sedan söderut hem mot sitt land, och var han stannade, uppsattes galgar och stegel och hjul. Den åldriga doktor Hemming Gad hade i Finland nyss fått sluta sina dagar på avrättsplatsen. l Jönköping avlivades herr Lindorm Ribbing, och strax efteråt blevo också hans små söner framletade.

Huvudet avslogs först på den äldsta gossen, och den yngre, som bara var sex år, började gråta. »Kära man», bad han sin bödel, »bloda inte ned min skjorta, för då får jag ris av mor!» Bödeln kastade upprörd svärdet och lovade, att förr skulle hans egen skjorta blodas. Men konungen, som såg på, skickade fram en av sina knektar och lät honom halshugga både barnet och bödeln.

Klosterfolket var för det mesta belåtet med, att kättarna straffades, och nunnorna i Vadstena hälsade konungen med fromma sånger. Med munkarna i Nydala kom han däremot inte lika väl överens, utan både abboten och flera av bröderna blevo kastade i sjön, och var det på herrarnas gårdar fanns svensksinnade män och kvinnor, rådde förlamande sorg.

I kyrkorna upplästes för allmogen ett gammalt förbud att bära vapen -- de vapen, som så ofta hängts vid bältet i nödens stund. Men bönderna sorlade, att järn och svärd inte skulle fattas, så länge de hade sina fötter att förfölja med och sina händer att hämnas med.

Upptänd av längtan att få tjäna sitt land, hade Gustav Vasa flytt ur fångenskapen i Danmark och strövade genom bygderna uppåt Sverige. Han manade allmogen att samlas och följa honom, men hans åhörare stodo misstrogna, och ofta sköto de efter honom med bågarna. Förklädd uppsökte han sina närmaste anhöriga, men när de hörde, att han tänkte på uppror, blevo de förskräckta.

En morgon, när han gick på jakt vid Rävsnäs, som var ett av hans fädernegods, mötte han händelsevis en tjänare, som kvävd av gråt berättade om Stockholms blodbad. Då svor den harmfyllda ädlingen att våga sitt liv för att hämnas sina fränder och befria sitt folk. Följd av en enda dräng, steg han till häst med sina i hast hopplockade dyrbarheter, men drängen rymde snart ifrån honom. Ensam fortsatte han på villande stigar uppåt de skogar, där Engelbrekts dalkarlar ännu som förr sutto vid brasorna och täljde sina bredbladiga pilar.

Julskymningen bredde sig över Stockholm, och under hopplöshet och förtvivlan sågo borgarna det dystra året lida mot sitt slut. Om nyårsnatten voro en myckenhet ljus tända på Storkyrkans många olika altaren och inte minst på sankt Görans. Kyrkportarna stodo öppna, och de bedjande lågo på knä från tröskeln ända upp mot högkoret.

Då upplåstes en liten sidodörr till kyrkogården, och ut trädde en skara präster med vaxljus. Mellan sig buro de en öppen kista, och i den låg en nött och maskfrätt helgonbild, klädd i atlaskkjol och svept som en död. Det var sed, att när någon av de gamla helgonbilderna begynte att multna sönder och måste utbytas mot en ny, blev det överåriga belätet på det sättet begravt i vigd jord.

En av åskådarna tog häftigt ett par steg framåt. Det var en ung smedsson från Örebro, och han hette Olavus Petri. Han hade varit kansler hos biskop Mats. l Wittenberg hade han fått sin magistergrad hos Martin Luther, som just nu under sommaren blivit bannlyst.

»Ett och ett halvt årtusen har förrunnit efter Kristus», mumlade han halvhögt, »och ännu tillbedja ni trädockor, alldeles som fordom blotmännen vid Uppsala högar. Jag har läst min bibel, och jag känner en ny och renare lära.»

Några av folket ville tysta honom, men Klavus, som stod vid grinden, höll dem tillbaka. »Tala ut du, mäster Olov!» bad han, och hans kinder flammade.

Olavus Petri såg på honom, men teg, ty han visste, att ännu var inte stunden inne. l detsamma rungade ett klämtslag från tornet, långsamt följt av flera.

»Ett nytt år, sade han, och alla knäppte sina händer, gripna av stora aningar. »Året femtonhundratjuguett! Vad rymmer månne det året i sitt sköte för oss svenskar?»

________________________________________

Vi ha nu sett, hur mitt bland förödande oväder allt småningom växte och ljusnade i det land, där offereldarna förr brunno i de mörka skogarna. Många grymma fejder ha vi tvungits att vara med om, och ofta ha vi kommit till tider, där det mesta är okänt eller ovisst. Många skrock från de långa vinterkvällarna och från den ensamma stigen och många ålderdomliga föreställningar ha vi letat samman för att få veta, hur man då tänkte. Och hur kan man inte lära sig att älska människorna när deras liv är avslutat, och vi långt borta i sägnernas värld höra segerlarmet från deras borgar och klockringningen över deras bårar!

Där står nu i vintersnön den väntande mäster Olov, och jag tror, att vi smyga oss fram till honom och ropa genom nyårsnatten det hårdaste vi kunna: »Gustav Vasa, kommer du inte snart med dina dalkarlar!»

TIDSTAVLA TILL »SVENSKARNA och DERAS HÖVDINGAR»

FÖRSTA BANDET.

HÖVDINGEN MED DE ORÄKNELIGA STENYXORNA.

Till omkring 2000 år före Kristus begagnade inbyggarna i Sverige eggverktyg av sten, men efter den tiden började de använda sådana av brons.

ANE DEN GAMLE samt ADILS OCH HANS GULDSMEDER.

Omkring 500 år före Kristi började inbyggarna i Sverige begagna eggverktyg av järn.

Omkring 500 år efter Kristus levde de första historiskt kända konungarna i Sverige: Egil och hans son Ottur samt dennes son Adils.

LODBROKS SÖNER.

Omkring år 800 började vikingatågen.

Omkring 860 härjade vikingahövdingen Hasting i Medelhavet och intog staden Luna.

867 kommo Lodbrokssönerna till England och besegrade konung Ella.

ANSGAR.

829 kom Ansgar första gången till Birka.

853 besökte Ansgar Birka för andra gången.

865 dog Ansgar i Bremen.

1187 ödelades Sigtuna av esterna.

SKÖLDMÖN.

988 besegrades Styrbjörn Starke av Erik Segersäll på Fyrisvall.

SIGRID STORRÅDA OCH HENNES FRIARE.

998 underhandlade Olov Tryggvesson med Sigrid Storråda om giftermål.

1000 besegrades Olov Tryggvesson i sjöslaget vid Svolder.

ARNLJOT GELLINE.

1030 föll Olov Haraldsson i slaget vid Stiklastad.

GREK-KONUNGENS GÅRDVAR.

Omkring 1030 gjordes av en svensk väring runristningen på marmorlejonet i Pirens.

SVERKER DEN GAMLE.

1153-1154 företogo danskarna ett härjningstag i Småland.

1155 mördades Sverker den gamle vid Alebäck.

ERIK DEN HELIGE OCH DEN BERGTAGNA.

1160 den 18 maj blev Erik den helige halshuggen i Uppsala.

VÅR GÄST, VEM VAR HAN?

1177 drog Sverre från Birger Brosas gård till Norge för att göra sig till konung där.

1179 stupade jarlen Erling Skakke i strid mot Sverre.

1187 förstördes Sigtuna (se »Ansgar»).

BIRGER JARL.

1248 blev Birger konung Eriks jarl.

1250 företog han ett korståg till Tavastland.

1266 dog han på Bjälbo.

SLAGET VID HOVA.

1275 besegrade Magnus Ladulås Valdemars här vid Hova.

1290 dog Magnus Ladulås.

1302 dog Valdemar.

TYRGILS KNUTSSON.

1298 gifte sig konung Birger med Erik Menveds syster Märta.

1299 företog Tyrgils Knutsson ett krigståg mot ryssarna.

1302 dog konung Valdemar (se »Slaget vid Hova»).

1305 fängslades Tyrgils Knutsson.

1306 blev han avrättad.

NYKÖPINGS GÄSTABUD.

1306 överfölls konung Birger av sina bröder på Håtuna.

1316 blev Birgitta gift med Ulv Gudmarsson (se »En julnatt på Finnstad»).

1317 lät konung Birger fängsla sina bröder på Nyköpingshus.

1318 tillfångatogs Magnus Birgersson av hertigarnas män på Stegeborg.

1320 blev Magnus Birgersson avrättad.

1321 dog konung Birger.

EN JULNATT PÅ FINNSTAD.

1316 blev Birgitta gift med Ulv Gudmarsson.

MAGNUS SMEK.

1319 togs Magnus Eriksson till konung vid Mora stenar.

1320 blev Magnus Birgersson avrättad (se »Nyköpings gästabud»).

1321 dog konung Birger (se »Nyköpings gästabud»).

1327 gifte sig hertiginnan Ingeborg med Knut Porse.

1330 dog Knut Porse.

1335 red Magnus Eriksson sin eriksgata. Samma år blev Birgitta hovmästarinna hos honom och hans drottning.

1349 begav sig Birgitta på pilgrimsfärd till Rom.

1350 härjade digerdöden i Sverige.

1351 utfärdade Magnus Eriksson sin landslag.

1356 gjorde Erik Magnusson uppror.

1359 dogo han och hans drottning.

1361 blev Visby brandskattat av Valdemar Atterdag (se »Visby»).

1365 besegrades Magnus av Albrekt och tillfångatogs.

1371 befriades han ur fängelset av sin son Håkan.

1373 dog Birgitta i Rom.

1374 dog Magnus Eriksson i Norge.

VISBY.

1361 blev Visby brandskattat av Valdemar Atterdag.

I KUNG ALBREKTS DAGAR.

1386 dog Bo Jonsson Grip.

1359 besegrades och tillfångatogs Albrekt vid Falköping; samma år förövades i Stockholm Käpplingemorden.

1391 förklarades Birgitta av påven för helgon.

1308 intogs Stockholm av Margareta.

ENGELBREKT.

1434 började Engelbrekt sin resning, brände Borganäs, besökte rådsmötet i Vadstena och intog Ringstadaholm.

1435 besökte konung Erik Sverige men återvände inom kort till Danmark.

1436 utsågos Karl Knutsson och Engelbrekt till riksföreståndare; den 27 april samma år blev Engelbrekt mördad.

KARL KNUTSSON OCH RÅTTFÅNGAREN.

1440 blev Kristoffer av Bäjern hyllad av svenskarna.

1448 valdes Karl Knutsson till konung för första gången.

1450 dog hans drottning Katarina.

1452 företog han ett krigståg till Skåne.

1455 blev hans dotter Birgitta nunna i Vadstena kloster (se »Den lilla systern»).

1457 blev han fördriven av Jöns Bängtsson och flydde till Danzig.

1464 blev han konung för andra gången.

1465 fördrevs han ånyo av Jöns Bängtsson och flydde till Åbo.

1467 blev han konung för tredje gången; samma år dog Jöns Bängtsson på Borgholm.

1470 dog Karl Knutsson.

DEN LILLA SYSTERN.

1455 blev Karl Knutssons dotter Birgitta nunna i Vadstena kloster.

SLAGET PÅ BRUNKEBERG.

1471 togs Sten Sture d. ä. till riksföreståndare; samma år den 10 oktober besegrade han danskarna på Brunkeberg.

1477 gjordes en början till universitetet i Uppsala.

1483 trycktes den första boken i Sverige.

1497 togs Hans till svensk konung.

1501 avsattes han av svenskarna.

1503 dog Sten Sture d. ä.

UNGA HERR STEN.

1512 dog Svante Sture och efterträddes av Sten Sture d. y.

1516 sökte Sten Sture förlikning med Gustav Trolle, men blev avvisad och började belägra Stäket.

1517 dömdes Gustav Trolle av riksdagen, och Stäket intogs och förstördes.

1518 kom Kristian II med en flotta men blev slagen vid Brännkyrka och återvände till Danmark. Samma år besökte avlatskrämaren Arcimboldus Sverige.

1520 inryckte danskarna i Västergötland, Sten Sture sårades på Åsunden och dog på Mälarens is. Stockholm belägrades och gav sig åt Kristian; den 8 november anställde denne Stockholms blodbad.

***DEL 2***

GUSTAV VASA. NÄR DALKARLARNA ÅNGRADE SIG.

Nu bredde sig vintersnön över Dalarna, och folket i gårdarna togo vara på de korta dagarna, under vilka solen några timmar lågt gled fram utefter skogsåsarna. De gamla hade bättre ro nu än under sommaren att väva och spinna eller slöjda framför brasan, och ungdomen samlades på logarna och tröskade, ty ännu var det för tidigt att köra ved och timmer från skogarna.

På Rankhyttans gård var trösken i full gång. En dag kom en ung karl med yxan över axeln och tog tjänst bland de andra drängarna. Om aftnarna, när arbetet var slut, fingo de alla sätta sig i ring och äta ur samma grötfat och sedan lägga sig i halmen, var de kunde. Den nykomna drängen gjorde i allt som de andra, men de märkte, att han var ovan i arbetet, och en gång, när han svingade slagan, upptäckte en av pigorna, att en guldstickad silkeskrage stack fram under den simpla vadmalströjan. Hon gick då in och berättade, vad hon hade sett, för husbonden, som hette Anders Persson och var en ansedd bergsman.

Nästa morgon blev drängen inkallad i stugan. Där stod han nu vid dörren med sitt långa, hängande bondhår och tummade sin hatt. Den undersätsiga och prydligt slätrakade bergsmannen fick ett förvånat uttryck, då han betraktade honom.

»Livet är underligt», kastade han fram och såg honom stint i ögonen. »Förr i tiden, när jag låg och läste i Uppsala, träffade jag ibland en ungersven av Vasasläkten. Han hette Gustav Eriksson.»

Drängen vände hatten mellan fingrarna, men Anders Persson livades av tanken på gamla dagar och fortfor:

»Ännu kan jag minnas, hur säker och bredbent pilten stod i sina eldröda kläder och dammade på oss andra med snöbollar. Nog blev han satt i skola hos en dansk mäster, men vet du, vad han sade till mäster? Så här sade han: När jag blir stor, skall jag gå upp till Dalarna och få ut dalkarlarna och slå danskarna på näsan.»

»Nej, sade han det?» svarade drängen. »Då blev väl mäster varm i sitt danska hjärta?»

»Mäster tog och gav honom stut», fortsatte bergsmannen och gick några slag över golvet. »Men unga herrn högg sin dolk tvärs igenom lärboken och ropade: Hej, jag ger dig och din skola tusan! - Och så gick han sin väg och kom aldrig igen.»

»Har du så väl reda på allting, husbonde», svarade drängen med djupt allvar, »då vet du kanske också, var han nu håller till.»

»Jag tänker, att han står här mitt framför mig i stugan», utbrast bergsmannen och tvärstannade. »Hur gammal är du?»

»Kristihimmelsfärdsdagen för tre och tjugu år sedan föddes jag på Lindholmens gård till detta träldomsliv», svarade främlingen. Men i detsamma brusto tårarna ur hans ögon, och hans och den forna vännens händer möttes i ett handslag. »Ja, jag är Gustav Eriksson», snarare framviskade än talade han. »Min far föll i Stockholm för Kristians bödelssvärd. Min mor tynar bort och dör i fängelse. Själv flydde jag i en fåraherdes smutsiga klutar ur fångenskapen i Danmark, och först i Lybeck fick jag skydd och anständiga kläder. Hjälp mig, broder, att resa dalfolket och befria vårt land!»

Anders Persson släppte hans händer, bekymrad och tankspridd.

»Förr gjorde du alltid oss andra glada med ditt lustiga snack», sade han. »Nu är det slut med glädjen och friden för oss alla. Själv är du en eftersatt rymling. Stannar du här, blottställer du också mig och hela mitt hus. Gå vidare uppåt socknarna, gå, gå - utefter älvarna, genom de stora skogarna! Dröj aldrig länge på ett ställe! Här i bergslagen är folket mer stillsamt. Nej, vill ingen annan höra dig, så tala till de sturska Morkarlarna. Det rådet är allt, som jag har att giva dig.»

Missmodig hängde Gustav Vasa åter yxan över axeln och fortsatte sin ensamma vandring.

På gården Ornäs råkade han nästa dag ännu en gammal bekant. Det var frälsemannen Arent Persson. Arent slog upp sin stora päls och sin breda famn och lovade genast att fara kring till grannarna och höra efter, om de hade lust att packa piltunnorna och börja uppror. Ornässtugan var prydlig och stor, och när Gustav Vasa hade blivit tillräckligt undfägnad vid bordet av hustrun, den ståtliga Barbro Stigsdotter, tog Arent ljuset från bordet och lyste honom vänligt till sovstället på loftet. Här fanns det både kuddar och varma, snövita fårskinnsfällar att krypa ned emellan. Uttröttad, men nöjd att äntligen ha träffat en pålitlig vän, kastade Gustav Vasa sig på bädden och somnade tryggare än på länge.

Fram mot gryningen väcktes han av en mjuk hand, som lades på hans skuldra. När han slog upp ögonen, stod Barbro lutad över kudden. Det borde kunna ha gjort en hemlös flykting glad om hjärtat att först av allt i den friska vintermorgonen möta hennes ungdomliga ansikte, men det var blekt och förskrämt.

»Förstå, kära herre, till vilka l har kommit», viskade hon och höll in andan för att lyss nedåt vägen. »Kan I höra bjällran därnere? Det är Arent, som varit hos grannarna och rådgjort, och nu åker han förbi utan att gå in. Han kör raka vägen till den danska fogden, som vi äro släkt med. Men jag kan inte bära på samvetet, att en så ung och ädel herre som I skall sättas i järn av fogden och skickas till kung Kristian. Fort upp ur fällarna, om livet är kärt! Jag har sagt till drängen att hålla med en släde nedanför svalgången.»

Hon ryckte till sig en av de smala och långa dukar, som voro kastade över bjälkarna i taket till prydnad.

»Åk till Jon präst i Svärdsjö!» rådde hon och sköt den yrvakna gästen framför sig till ett litet utbyggt rum bredvid svalgången. Det var nio alnar ned till marken, men Barbro Stigsdotter hade starka armar. Om de hade varit svaga, vet ingen, hur det, i den tid som nu är, kunnat se ut i vårt land. Raskt band hon duken om Gustav Vasas bröst och firade varsamt ned honom till släden. Det skedde i en god stund, ty på andra sidan kunde hon redan se fogdens ryttare, som kommo för att gripa honom vid strupen.

Nu visste Gustav Vasa, att han skulle bli förföljd, och i susande fart ilade snart släden över den frusna sjön Runn. När han kom fram till Svärdsjö, gick han först några dagar och tröskade med drängarna, innan han vågade tala om för prästen, vem han var. Prästen, som då kände igen honom från gamla läsdagar i Uppsala, försökte att visa honom de små hedersbetygelser, som han var i stånd till i sin torftighet, och stod själv vördnadsfullt och höll i handduken åt honom, då han tvättade sig. Men det fick hans nyfikna huskvinna se, och Gustav Vasa gav sig då åstad för att söka ett nytt gömställe ett stycke därifrån hos kronoskytten Sven Älvsson i Isala.

Det ångade varmt genom den öppna stugdörren, ty ute var det bitande vinter, men därinne dånade det i ugnen, och Sven Älvssons hustru höll just på med storbak. Gustav Vasa ställde sig bredvid henne och värmde händerna, men lång stund hunno de inte språkas vid, förrän en spejare stack in huvudet. Bakom honom döko allt fler karlar upp i dörren, och som de nu stodo där och vilade sig mot sina spjut, begynte de tala med hustrun. De berättade henne, att ett stort pris var satt på herr Göstavs huvud, och undrade, var den stackaren nu höll sig gömd.

Var det då nu förbi med barndomens och ynglingaårens drömmar om att befria det förtryckta och olyckliga fäderneslandet? Ensam och vapenlös stod han med händerna utsträckta över ugnen och teg. Men Sven Älvssons hustru, som nyss fått veta, vem han var, hon var inte sämre än Barbro Stigsdotter, utan fann på råd i nödens stund. »Vi står du här och koxar och gapar på främmande, som hade du aldrig sett folk förr?» ropade hon till honom som till en dum bonddräng och gav honom en smäll över ryggen med brödspaden. »Packa dig du strax ut på logen och tröska!»

Spejarna skrattade åt honom, där han lommade ut till logen och släpade fötterna efter sig. Morska och bistra stampade de sedan i väg genom snön åt sitt håll för att söka i andra gårdar, ty att en så förnäm man som herr Göstav skulle bli hanterad på det sättet med en brödspade, det kunde de ändå inte tänka sig. Så snart de voro borta, bäddade Sven Älvsson ned sin gäst i ett halmlass och körde uppåt skogarna.

Vägen slingrade ödslig och lång mellan skyhöga furor, och Gustav Vasa låg i timmar och lyddes till det sakta och sövande knarret från medarna. Bäst som det var, stannade släden och omringades av spejare. Han hörde, hur de frågade efter honom, och misstänksamt stucko de flera gånger sina spjut genom halmen. Det riste till i benet, och han kände, att han hade blivit sårad och började blöda. Men han bet samman läpparna och låg orörlig. Efter en stund förstod han, att spejarna hade ridit vidare utan att märka något, ty medarna började återigen att knarra.

Sven Älvsson råkade emellertid att vända sig om på halmen och fick då se, att blod droppade på snön från lasset. Utan att länge betänka sig hoppade han ned, drog sin kniv och skar hästen i ena foten, så att ingen skulle behöva undra över blodspåren.

Först när färden hade gått ända upp till de inre socknarna, vältrade han undan halmen, så att flyktingen kunde stiga upp och fortsätta sin vandring mot nya äventyr. Här träffade Gustav Vasa ett högväxt och mannavulet folk, som var självrådigt och stolt, men också ärligt och förnöjsamt, och det forntidsaktiga tungomålet sjöng så vackert och hjärtegott. Under en av juldagarna steg han i Mora upp på en liten kulle för att tala, ty det var just, när allmogen kom ut från kyrkan.

Äntligen stod han nu öga mot öga med de oböjliga männen i Mora, och de samlades omkring honom i en tät ring. Många hade med sig sina vapen, och bågar och spjutskaft voro fullristade med dalrunor. Omgiven av blå bergåsar, låg den frusna och översnöade Siljan som en vid slätt, och en frisk nordan förde hans ord med sig ut över mängden.

»Hur länge skola vi vara trälar, vi som äro födda till frihet?» ropade han, och hans kinder darrade av sinnesrörelse. »Ännu minnas de gamla, vad svenska män ha fått utstå under de främmande konungarna. De unga höra det förtäljas och lära sig redan från barndomen att hata en sådan styrelse. Snart återstår oss intet annat än tomma hus, magra åkrar och osäkra liv. Själv har jag nyss mist både fader och fränder. Dalamän, I som alltid voren frimodiga och oförfärade, alla Sveriges innebyggare vända nu sina ögon till er. Med Guds hjälp står jag redo att bli er hövitsman och föra er an mot tyrannerna.»

Morkarlarna hörde noga på, men när de började rådslå med varann, blevo de tvehågsna.

»Vad veta vi om dig, unga herre», sade de. »Begiv dig du av, vart du bäst kan! Om kung Kristian är sträng mot de höga, blir det hans sak. Vi ha lovat honom trohet och vilja leva i fred för oss.»

Blossande av harm och blygsel, märkte Gustav Vasa, att allt, som hans sorg och hans ungdomliga iver lagt honom på tungan, det hade han talat för döva, och hopplös och förtvivlad vandrade han vidare. En fjärdingsväg från Mora höll han sig flera dagar gömd under Morkarleby bro. Sedan spände han skidor på fötterna och flydde bort mellan de snötyngda grenarna, bort över de ändlösa fjällvidderna, där den stora, stjärntindrande vinternatten tynger över själen, så att hjärtat stannar, och den ensamma känner sig övergiven av hela världen. Ibland sökte han sig en stunds vila i någon tom fäbodstuga och satt där frusen och svulten utan att kunna längta till det bröd, som han hädanefter skulle få mottaga ur främmande händer i främmande land. På sina skidor styrde han slutligen ned utför backarna till Västra Dalälven, som annars flöt djup och klar, men nu låg överisad. På sidorna utefter älven funnos små odlade åkerlappar, men dalgången blev allt trängre, och branterna kommo allt närmre med sina ödemarker. Tystnaden under nätterna bröts bara av någon hungrig rävs skällande tjut eller det vinande ljudet i isen, när älven frös till hårdare. Den kallaste vintern var kommen, och nu befann han sig i den sista byn nedanför norska gränsen.

Om morgonen, när han steg ut från sitt nattkvarter för att vika in i skogen, fick han syn på två skidlöpare, som följde hans spår och ivrigt vinkade åt honom.

»Stanna, kära herr Göstav», ropade de på sitt goda dalamål, »vi äro skickade från Mora.»

Trött och modlös, stödde han sig över sin stav och såg på dem med hotfulla ögon. Men de drogo efter andan och fortsatte glädjefullt:

»Morkarlarna de ha gått och blivit ångerköpta, kan du väl tänka. Och nu hålla de på att väpna sig. Du lärde dig krigets hantverk under salig herr Sten. Kom och bliv vår hövitsman! Sexton unga drängar skall du, sanna våra ord, få till livvakt.»

Då steg en djup suck av lättnad ur hans bröst, ty han kände, att de menade allvar. Kortare syntes honom också nu den väg tillbaka, där han nyss hade haft så tunga sorger att bära.

När bondehären samlats, skallade gånglåtarna genom skogarna, och så drogo dalkarlarna då åstad med bågen på axeln för att uppsätta sin hövding i det svenska högsätet.

Vid Brunnbäcks färja, Dalarnas port och brygga, blev det pilregn och strid, och i Västerås, som de flyende danskarna hade stuckit i brand, yrde gnistorna över hustaken. Här tyckte masarna, att de en stund kunde få leka och sjunga. De gingo därför ned i källarna och försågo sig vid öltunnorna, och mitt i själva rådhussalen rullade de in ett stort vinfat. Omkring det satte de sig med benen i kors som skräddare och tänkte riktigt låta bägaren skumma. Men då kom Gustav Vasa med sitt svärd som en vredgad Tor med sin hammare. Han visste, att danskarna lurade på överfall, och därför gick han omkring och slog sönder både öltunnor och vinfat, så att folket inte skulle dricka sig rusigt.

»Det är bättre», sade han, »att öl och vin rinner på gatorna än så många duktiga mäns blod.»

Med var dag slöto sig nya hopar av allmoge till de framtågande flockarna, och ett myllrande vimmel av bågar och spjut och runda bondehattar bredde sig, vad det led, över höjderna utanför Stockholm.

Nu blev Gustav Vasa vald till riksföreståndare, men ännu blänkte danskarnas vapen på stadsmuren, och under långa tider begav sig allmogen helt enkelt hemåt för att sköta om åker och äng. Ofta såg det tröstlöst ut, och tomt blev det i penningepåsen, men en lycka var, att fienden hade råkat i krig också med lybeckarna. Hos dem hyrde Gustav Vasa manskap och köpte sig stridsrustade skepp, så att han alldeles kunde omringa staden, och under väntan på den avgörande segern hyllades han med jubel som konung.

INTÅGET I STOCKHOLM.

Under almarna nedanför Brunkebergsåsen framblickade Klara kloster. En dag höll där en ryttare på klostergården och gick fram till den stränga abbedissan Anna Reinholdsdotter. Hon var lång och mager, och guldkorset blänkte på den mörka dräkten.

»Tjugusex år och redan konung efter att nyss ha gått i skogarna utan tak över huvudet! Det går fort för herr Gustav Eriksson!» utropade han och kastade handsken över stenbordet. »Jag hade annars tänkt mig, att jag själv eller någon av mina fränder bättre kunnat förtjänt en sådan heder.»

De vita skäggstråna stodo rätt ut från hans kraftiga haka, och som han talade, lät han den andra handsken flyga samma väg som den första.

»Herr Ture Jönsson», svarade abbedissan och plockade hövligt ihop handskarna och räckte honom dem, ty han var en mäkta ansedd storman, »vi få hoppas, att vår sluga biskop Brask ännu kan peppra i mjölken, om det tarvas.» Hon lade sin tunna och genomskinliga hand på hans arm, och han ödmjukade sig och kysste den.

»Vi få hålla ihop, vi som inte trivas med de nya ordningarna», mumlade han. Därmed kastade han sig åter upp på hästen, vig som en ung man, och travade bort i en sky av damm.

Med bävan i sina danskvänliga hjärtan gingo nunnorna upp och satte sig vid fönstergluggarna för att bekymrade räkna de glesnande skarorna på det belägrade Stockholms murar.

Sommaren var kommen. Äntligen måste de tunga och gnisslande stadsportarna skjutas upp, och på midsommaraftonen skakade den södra bron under den intågande kungshären. Det blev trångt där inne på gatorna mellan de röda tegelhusen, på vilkas hörn små lampor brunno under helgonbilderna. Många trähus hade brutits ned till bränsle. Uthungrade skyndade de svenska borgarna fram för att mottaga sina befriare och hälsa gamla vänner från ungdomsåren. Tusentals händer sträcktes mot konungen, där han, blommig på kinderna och gulskäggig, red fram på sin smyckade gångare. Hans skarpa och livliga ögon igenkände hus och härbärgen, där han förr hade bott som simpel väpnare. Där på Stortorget hade hans fader blivit framledd till bödeln, och i det höga slottstornet Tre kronor hade hans ärevördiga moder suckat bland fångarna, innan hon fördes bort till hunger och död. På de underbaraste vägar hade han stigit upp till sitt folks hämnare och räddare, och nu glimmade en fridsam midsommarsol över kronorna på tornspiran. Ingen ville dock på en sådan glädjedag minnas de fällda tårarna, och i Storkyrkan böjde Gustav Vasa sina knän framför högaltaret. Utanför omfamnades hans dalkarlar, själaglada, stora i munnen och stolta över att ha givit Sverige den hövding, som vi aldrig skola sluta att tacka, så länge vårt språk ännu talas bland våra sjöar och skogar.

Uppe i slottsrummen såg det däremot ödsligt och tomt ut, ty ärkebiskop Trolle och de danska stormännen hade längesedan flytt till Kristian Tyrann i Köpenhamn.

Omgiven av uppror, måste kung Kristian slutligen packa in sina dyrbarheter i korgar och kistor och gå ombord på några skepp för att uppsöka en fristad i sin kejserliga svågers arvland Holland. När hans skepp hade lagt ut, öppnades försiktigt ett kistlock underifrån av en vaxblek och mager gumhand, och fliken av en svart sammetsärm föll ut över kanten. Ur kistan reste sig den åldriga Sigbrit, Dyvekes moder, den trogna rådgiverskan i alla öden, som hade burits ombord i kistan, för att det uppretade folket inte skulle gripa henne. Skeppet styrde till havs, och tröstande ställde hon sig bredvid honom, där han nedbruten och förgråten stod lutad över relingen och såg tillbaka mot stränderna av sina förlorade riken.

SANKT ERIKS SÖNDERSLAGNA BELÄTE.

En afton, medan styckekulorna ännu susade över skanskorgarna utanför det belägrade Stockholm, bultade det på porten till Klara kloster. Två dalkarlar kommo med en blödande yngling, som de buro mellan sig på spjutskaftet. Flera sårade lågo redan på klostergården, bäddade på halm och granris, och de satte därför ned honom på kyrktröskeln, där det var tomt. Sedan sprungo de tillbaka till sina stridsbröder på Brunkebergsåsen.

En ung nunna böjde sig ned och torkade blodet från hans ögon.

»Hur är det nu därute i världen?» frågade hon med en suck. »Dansa de unga ännu kring majstången? Binda de ännu kransar, när de gå över ängen? Sjunger ännu koltrasten, när det dagas långt borta över moarna?»

Hon lyfte varsamt hans ansikte och förundrades, ty hon kände igen de klara och öppna dragen på den älskligt undergivna godhet, som låg över dem. Hon kände igen sin barndoms bästa vän, som hade lyft henne över stättan och hjälpt henne att bära den tunga hallonkorgen. Under glittrande löv hade de talat om den gård, som de en gång skulle bygga vid forsen.

»Ack, ni bedrägliga minnen från världen, sova ni inte än!» framviskade hon hastigt. »Kalla mig syster Ursila! Jag vet, att du heter Brynolf.»

Han spratt till och grep henne om armbågarna. Hans sårade ögon brände ännu efter den kula, som hade snuddat tätt förbi hans ansikte, och han bemödade sig att se genom det töcken, som hade bretts över dem.

»För Guds heliga moders skull», viskade hon, »låt ingen ana, att vi känna varandra. Däruppe i klostret står nu abbedissan och hänger ut en lykta genom fönstergluggen. Å, den hårda, hjärtlösa kvinnan! Det är ett tecken till danskarna på slottet i Stockholm, att vi i natt ha många sårade svenskar i vår fromma vård. Och när det så blir mörkt...»

»Jag förstår», inföll han lika sakta. »När det blir mörkt, då smyga de sig hit med sina spjut och... Kan du inte frälsa de våra?»

»De komma alla att bli nedstuckna av danskarna» tvingade hon fram. »Res dig upp, fort, och smyg dig in genom kyrkdörren! Den står på glänt.»

Hon sköt honom framför sig in i kyrkan och gömde honom i en vrå bakom en biktstol. Han trevade omkring sig och satte sig ned.

»Jag känner lukt av vaxljus», sade han, »men mina stackars ögon ha svårt att se, var de brinna. Skall jag aldrig mer kunna se Kristusbilden i guld och pärlor på gudsmodersbildens arm, aldrig sol och sjöar?»

»Ack, klostret här har blivit fattigt», svarade hon. »Det har blivit ont om både guld och pärlor. Men goda helgon se ned till dig från sina små altaren och skydda dig i natt.»

Hennes sandaler klapprade bort mot dörren, och när mörkret föll på, hörde han, hur danskarna blevo insläppta i klostret och slogo ihjäl hans sårade och sovande stridsbröder.

I dagningen, när böneklockan ljöd, kom Ursila tillbaka och tog honom med sig ut under fågelsången på kyrkogården. Muren var här så hög, att den skymde dem, och hon räckte honom en spade och gned in hans händer med jord, så att ingen längre kunde se, att han hade varit krigare.

»Göm dig bland de fattiga, som gräva och arbeta här på kyrkogården och i örtsängarna», sade hon. »De bli var dag bespisade, och abbedissan kommer inte att märka dig. Blir det fred igen, gå då till sankt Eriks beläte i stadskyrkan. Det helgonet har botat många blinda.»

De stodo dolda mellan höga buskar, och då hon snuddade vid honom med sina vigda nunnehänder, föll han vördnadsfullt ned på sina knän.

»Så mycket kunna ännu mina skadade ögon vägleda mig, att jag kan sköta en spade», svarade han, »och lycklig vill jag kalla mig, så länge jag bara får leva i din närhet som förr. Men jag är en enfaldig man, och jag frågar dig, du renhjärtade och fromma, hur kan du vilja stanna i ett sådant rövarnäste, där ärliga krigsmän bli mördade under sömnen? Är det här du skall förnöta din ungdom? Vill du inte hellre följa mig ut i världen?»

Hon stred med sig själv, och ett vemodigt leende drog över läpparna, medan hon svarade:

»Världens barn veta inte, vad de säga, när de tala om oss klosterfolk och om vår ensamhet. Tror du då det är så mycket lyckligare att sitta och kuttra på bänken som fästefolk eller att stå och röra i grytan på spisen än att leva ett heligt liv vid bön och sång som Guds tjänstekvinna. Vilka lärde dig att läsa, när du var liten? Det var de goda munkarna. Vilka lärde dina små systrar att sy? Det var de tysta nunnorna i klostret. Vilka andra vårdade fattiga och sjuka?»

Hon teg ett ögonblick som för att hejda sina ord, men de bröto fram på nytt med en snyftning:

»Det är inte längre som fordom, allra käraste, däri har du rätt. Lågan har slocknat på vår fromhets altare. Jag fasar över, vad som skett här i natt. Men vi nunnor skola ändå förbli vårt löfte trogna. Och får du se oss gå som gamla krokiga små gummor och tumma våra radband, kom då ihåg, hur hänryckt vårt unga hjärta en gång klappade, när vi kröntes till Kristi brudar. Gör jag nu något orätt?» frågade hon och kysste honom stilla på pannan. »Gud skall förlåta mig det.»

Hon försvann under träden, och fågelsången tystnade, och Brynolf grep sin spade.

Dagarna gingo, och han grävde både örtasängar och gravar. När det så kom fredliga år, påminde han sig Ursilas råd och vandrade upp till Storkyrkan för att söka bot åt sina ögon vid sankt Eriks beläte.

Redan i dörren var det trängsel. En bred borgare sökte att stöta honom tillbaka och frågade:

»Skall menig man nu också komma och höra på mäster Olov i korgen, ärkekättaren, smedssonen från Örebro? Vet du inte, att han är bannlyst av Brasken?»

Men Brynolf visste ingenting, utan trevade sig fram. Och däruppe i korgen stod mäster Olov, trosviss och oförskräckt, och berättade om en bok, som många aldrig ens hört talas om. Den boken hette Bibeln.

»Det är Guds heliga bok», sade han, »och den ha era präster och munkar aldrig läst, utan latinska böner, som de ofta inte begripa själva. Där står inte, att syndaförlåtelse kan köpas för penningar, eller att trädockor kunna bota sjuka, eller att den fattiga bonden skall släppa till steken i klosterköket. Nej, endast genom att leva som bröder, ångra våra förseelser och tro på Kristus kunna vi arma, syndfulla människor bereda rum på jorden för hans kärleks rike.»

När han talade, såg han framför sig sin tysta kammare och all den möda, som där väntade honom. Kyrkan behövde nya handböcker och nya psalmer, och bibelns grekiska text måste tolkas på hans eget sträva tungomål. Han såg hundratals sidor efter sidor, där var rad skulle siktas och vägas, så att intet förfors. Hur skulle ett människoliv förslå till ett sådant jätteverk? Men han kände sin styrka, och tanken på all väntande möda och kamp värmde blott hans tal.

Det var nya, aldrig förr hörda ord, och Brynolf grep sig om pannan.

»Vad säger då konungen till detta?» mumlade han.

»Han har ännu så länge annat att styra med», försäkrade grannen, men böjde sig därpå till hans öra och viskade: »Och ändå är det just han, kungen, som skickar upp mäster i korgen.»

Mer blev inte sagt, ty kyrkan genljöd av ett ohyggligt larm. Män och kvinnor tryckte sig intill pelarna, och deras ord blandades till ett allmänt sorl.

»Undan, undan, här kommer det farligt folk! Vederdöparna, vederdöparna!» varnade somliga. »Annars bruka de hålla till ute på malmarna eller i svartbrödraklostret.»

»Vad vilja de då?» undrade bönderna, som hade kommit in från sina lass på Stortorget och ännu hade halmstrån i håret.

»Det spörjs nog! Vederdöparna äro män, som ha låtit döpa sig för andra gången som vuxna och tro, att de måste skaka sönder hela den gamla syndavärlden för att kunna bygga det tusenåriga messiasriket. Luther och mäster Olov äro klart brinnande ljus, som vi kunna bära i händerna, men här kommer vådelden!»

In störtade en hop av det slags vilda sällar, som, när de höra en sanning, inte fyllas av längtan att utmejsla den allt renare och klarare, utan först känna sig i sitt rätta segerrus, när de få förstöra och slå sönder. Garvare och skomakare ropade, att den heliga ande hade flugit in i deras själar, och de predikade, så att de tumlade omkull med skum på läpparna. Mitt i skaran fladdrade en svart kappa omkring en reslig man. Det var den fruktade vederdöparen Knipperdollinck, som nyss hade kommit från Tyskland, och befallande höjde han armarna.

Då hördes, att något tungt föremål kastades till golvet. Brynolfs halvskumma ögon hunno bara uppfatta, att en bild släpades förbi honom, och att den hade blå mantel, skäggigt huvud och sönderslagen guldkrona.

»Sankt Erik, sankt Erik!» ropade han och kastade sig ned med armarna om svenskhetens skyddshelgon, vars namn hans folk hade inflätat i sina böner och stridspsalmer, fast påven aldrig hade inskrivit det bland helgonens i den gyllene boken.

Hur ofta hade han inte själv sjungit om sankt Erik, när han ännu bar spjut och båge. Det tycktes honom, att ett inre sken utströmmade från bilden, och att änglar sprungo fram och täckte det murkna trät med sina vingar för att skydda det.

Han kände inte, hur hans eget huvud slogs mot vassa kanter, när han rullade med bilden utför kyrktrappan ned på gatan. En stund blev det alldeles mörkt för hans ögon, och när han kom till sig själv, var skaran försvunnen med sitt rov. En medlidsam munk hjälpte honom att resa sig, och förvirrad stapplade han hem till sitt kloster och sin spade.

»Mina ögon kunde du inte bota, sankt Erik», mumlade han, »men mäster, som stod och talade från korgen med stora, strålande ögon, han gjorde min förut blinda själ seende.»

Om vederdöparna ville han aldrig mer höra ett ord. Men vi, som leva så långt efteråt, vi vilja veta, hur det gick med Knipperdollinck, där han drog fram med sin hop genom staden och slog sönder helgonbilderna i gathörnen. Så snart Gustav Vasa fick honom fast, skickade han honom ur landet. I hans födelsestad, Münster, krönte emellertid vederdöparna till profet och konung en skräddare från Leyden, som hette Johan. Hos honom blev Knipperdollinck en prydlig ståthållare. Johan, rättvisans konung över hela världen, som han kallade sig, tronade vid vinbägaren med en trefaldig, rikt utsirad krona och omgiven av apostlar. Men ett sådant messiasrike kunde inte bli tusenårigt, utan det var fullnog, att det blev ettårigt. Både profeten och hans ståthållare avlivades, och deras kroppar inkastades i järnburar. Högt på Lambertustornet i Münster hänga ännu de burarna under framsusande fågelsvärmar och påminna oss svenskar om den hand, som långt borta i vårt avlägsna land lyftes mot sankt Eriks beläte.

*

Fast Gustav Vasa inte klemade med svärmare av det slaget, greps däremot hans ärliga sinne så mycket djupare av mäster Olovs lära. En morgon sågo Klara nunnor, hur han med präktigt följe red förbi uppåt landet. Sipporna lyste i skogsbackarna, och vårgräset grönskade på Uppsala högar. Där höll han med sin häst på tingshögen i skinande rustning och talade till den samlade allmogen om, hur fullproppade klostren voro med lata munkar och nunnor.

Det var här, som Blot-Sven hade stigit fram och offrat en häst till Oden för att bli tagen till konung efter den kristna Inge, som svearna jagade från tinget med stenkastning. I mer än två hundra år hade de här troget var vår burit sankt Eriks ben över åkrar och ängar till god årsväxt liksom förut guden Frejs beläte. Och här i deras uräldsta bygd hälsades de nu från tingshögen av den återuppståndna Frej och sankt Erik, den nya svenskhetens fader och konung, som fyllde landet med fred och ax, och som nu yrkade på ändring i gamla trosbruk. Men Upplandsbönderna hängde fast vid det gamla och skriade, att de ville behålla sina munkar och nunnor.

Det var glada ord att höra för ärkebiskop Johannes Magni, som i guldbroderade sammetskläder red vid konungens sida, då färden nu gick vägen framåt till Uppsala. Men ängen stod full av blomster, och med skälmen i ögat lät Gustav Vasa binda en skön krans och tryckte så hastigt fast den omkring ärkebiskopens hjässa. Nog var det ju en lek bland glatt folk, då våren skulle firas, att utse en »majgreve» och bekröna honom med en krans, men i Uppsala blev det ett tittande från fönster och dörrar, när självaste den högvördiga ärkebiskopen kom inridande med blad och gungande blomklasar vid öronen som en vingud.

Ärkebiskopen aktade sig dock att låta förmärka något misshag, utan redde i stället till ett väldigt gästabud med gammaldags ståt. På ena sidan om bordet satt konungen under en takhimmel, och mitt emot på andra sidan satt ärkebiskopen under en annan takhimmel, som var nästan ännu praktfullare. Det felades varken stekar, överslagna med rosenvatten, eller underbara skåderätter, som konstskickliga sockerbagare hade byggt upp till bilder av romerska hjältar och gudar. När de många vinerna en stund hade prövats, höjde ärkebiskopen slutligen sin silverbägare för konungen med orden:

»Vår Nåd dricker eder Nåd ett gott år till!»

»Din Nåd och vår Nåd trivas inte under samma tak», svarade Gustav Vasa, och bordet runt flög ett skallande skratt.

Den påvliga ärkebiskopen började märka, att det var tid för honom att lämna Sverige. Några år därefter överräcktes också herdestaven åt mäster Olovs broder, Laurentius Petri, som därmed blev vår första protestantiska ärkebiskop.

Nedstämda hörde Klara nunnor om händelserna i Uppsala, och länge skulle det heller inte dröja, innan de blevo tvungna att själva bevittna ännu otroligare ting. Bödeln var då i gamla dagar en ganska märkvärdig man på sitt vis, och ofta vankade han förbi deras port upp mot sandåsen, där kråkor och skator hackade på de soltorkade kropparna i galgarna. Var han kom, gick det en isning genom alla, som mötte honom, ty ingen var så skydd och föraktad som han. Steg han in på en ölstuga, flyttade sig alla undan, och ingen ville dricka ur den mugg, som hade snuddat vid hans läppar. Om nätterna strövade hans drängar med en lykta genom gatorna och samlade ihop döda hundar, och sedan spikade de upp deras avflådda hudar på väggarna kring hans stuga. Där satt han med hat och svårmod i hjärtat och höll krog för kringstrykare och skälmar av alla slag. Själv var han också vanligtvis en mördare eller tjuv, som hade fått öronen avskurna till straff och galgens bild inbränd på pannan, men som hade sluppit repet mot löfte att i lagens namn avrätta andra syndare.

Någon gång hände det väl också, att en ärbar borgarhustru smög sig till hans dörr för att bota tandvärk med litet fnas eller mossa från galgen, men förfärad såg hon mot det breda rättarsvärdet, som i brasans sken blänkte på väggen.

En morgon klädde bödeln sig nu i sin bästa stass med röd fjäder i hatten, och allt folk var på benen. Det var inte sed, att kyrkans män lämnades i hans våld genom världslig dom, men nu skulle det ske, och nunnorna i sankta Klara sprungo bestörta till fönstergluggarna med fladdrande dok.

Det levde nämligen två avsatta präster, som ströko kring bland dalkarlarna och talade om Sturarnas lyckliga dagar och ställde till uppror. Till sist fick Gustav Vasa dem i sina händer, och det var händer, som kramade hårt i en vred stund. Utstyrda i trasiga korkåpor, fingo de båda livdömda nu sitta upp barbacka och bakfram på två utsvultna hästar och på det sättet hålla sitt skymfliga intåg i Stockholm.

Den ena, som hette Peder Sunnanväder och hade varit biskop, satt där med ett dinglande träsvärd vid sidan och halmkrona på huvudet, och den andra, mäster Knut, med en biskopsmössa av näver. Omkring dem hoppade och dansade utklädda gycklare, ryckte hästarna i svansarna och sjöngo smädevisor. Först vid skampålen uppe på Stortorget stannade för en stund den bedrövliga skaran. Där stod bödeln, hånfull och bredbent, och med honom måste de båda olyckliga skåla och dricka ur hans föraktade mugg. Den styrkande klunken behövde de nog, fast den var bitter att svälja. Men bättre tröst hade de av var medlidsam blick från de kringstående, och mängden mumlade hotfulla ord mot den kätterska konungen, som så förgrep sig på kyrkans tjänare.

Munkar sågo järtecken i luften, det kom oro och villrådighet i sinnena, och över hela landet blåste det upp till storm. De lärda och kvicka biskoparna voro heller inte alltid lätta att klyva näbb med. »Var står det i den heliga skrift, att biskopar skola bo i så präktiga stenhus?» frågade Gustav Vasa en gång en bisp, som han gästade. »I samma kapitel», svarade bispen, »där det står, att konungar skola taga tionden i skatt av sina undersåtar.» Gustav Vasa visste alltför väl, att det kapitlet fick han söka, men han var en stridsman, som inte stack svärdet i skidan före fullgjort värv. Så snart sommaren värmde luften, så att man utan att frysa kunde sitta i kyrkor och salar och sova på loftet i ett härbärge, utan att det blåste in snö mellan stockarna, höll han möte med ständerna i Västerås. Det blev en riksdag, som sent skulle glömmas, och nunnorna bådo för herr Ture Jönsson och biskop Brask, där de drogo bort till att strida för kyrkor och kloster.

En morgon, när Ursila följde systrarna ut på kyrkogården, gick hon litet långsammare än de andra, så att hon kom åt att viska med Brynolf.

»Käraste», sade hon hastigt till honom, där han stod i en grav och skottade, »fattigt var vårt kloster förut, men hur skall det nu gå med oss? Minns du den stora altarduken i kyrkan? Den är sydd av kärleksfulla händer till en from gåva. Minns du kronan på Guds moders änne? Allt är människors gåvor till Gud. Hela klostret är Guds tillhörighet liksom vi systrar hans ringa tjänstekvinnor. Så ha vi nunnor fått lära oss att tro, men nu komma kättarna och ropa, att världsligt gods hör världen till. Jag har aldrig förr bett dig om något. Hjälp oss och abbedissan att gömma klostrets skatter!»

Han nändes inte neka, då Ursila bad, utan han gick bort och öppnade en rostig järndörr, som ledde till en igenmurad underjordisk gång. Där begynte han att gräva upp ett rymligt gömställe med sin spade. Men redan om en stund kom Ursila tillbaka ännu blekare.

»Vi systrar ha varken ro att sy eller spinna», viskade hon. »Låt spaden stå så länge, och smyg dig med i storherrarnas följe som vår hemliga kunskapare. Min vän, får du goda nyheter, så spring hjärtat ur bröstet för att komma fort tillbaka, men får du sorgefulla, så glöm mig, och kom aldrig!»

Han torkade jorden av händerna på förklädet och gjorde, som hon bad. En hjälpsam stallkarl tog honom framför sig på hästen, och så gick ritten till Västerås.

Det vimlade av bönder och järnklädda frälsemän i den lilla staden, där den nedsotade domkyrkans tillfälliga tak av simpel halm och många askhögar och kala skorstenspipor ännu påminde om den brand, då Gustav Vasa gick omkring och slog sönder öltunnorna. Nu satt han på en kungastol i svartbrödraklostrets konventsstuga, och i dörren var det trängsel och svårt att se och höra. Han hade blivit beskylld för att förakta Jungfru Maria och äta kött på fastedagarna, men nu ville han veta, om han skulle få någon skattehjälp från de rika klostren och kyrkorna till att hålla krigsfolk och betala rikets skuld. Han tänkte inte låta behandla sig som Karl Knutsson och utsätta sig för något nytt narrspel.

Biskop Brask reste sig upp mycket blek och stödd på en käpp, ty han var så sjuklig, att han långa tider fick ligga i sängen. Men ännu mitt i sin skröplighet var han den svenska påvekyrkans stridande svärd.

»Vi, som äro i det andliga ståndet», sade han, »ha svurit vår allraheligaste fader i Rom att ingenting ändra i kyrkliga ting utan hans lov. Därför är oss heller inte möjligt att avstå något av den heliga kyrkans ägodelar.»

»Synes det er rätt talat?» frågade Gustav Vasa och vände sig till rådet.

Herr Ture Jönsson steg då upp, plirade med det ena ögat och svarade:

»Vi kunna inte förstå annat, än att biskopen i det närmsta svarat rätt.»

Det gulhåriga huvudet rörde sig borta under takhimmeln, och åter ljöd Gustav Vasas i grunden hulda och godmodiga, fast barska och häftiga stämma.

»Då ha vi ingen lust att längre vara er konung», utropade han. »Får allmogen inte regn, då skyller den på oss, får den inte solsken, då likaledes. Vi må arbeta för ert bästa, så mycket vi förmå, ändå ha vi ingen annan lön att vänta, än att I gärna sågen yxan sitta i vårt huvud, fast ingen törs hålla i skaftet. Återgälden, vad vi ha kostat på riket av vårt eget, så lova vi att draga vår kos och aldrig någonsin mer komma här in igen till detta otacksamma fädernesland.»

Tårarna kvävde hans röst, och han steg ned, och utan att vilja tala något mer återvände han till slottet.

I konventsstugan spreds en förlägen tystnad, avbruten av sakta viskningar. Men så röjdes plats i dörren för herr Ture Jönsson, som med händerna stuckna under bältet vandrade åstad hem mot sitt härbärge. »Trots och trots att de skola göra någon hedning eller kättare av mig i detta år!» mumlade han, och framför honom gick hela vägen hans tjänare och slog hårt på trumman liksom i harm.

Då kände Brynolf, som trängdes med hopen i dörren, en tung hand på skuldran, och bredvid honom stodo några av konungens livknektar.

»Vi känna igen dig från gamla dagar, vapenbroder», sade de. »Därför skall du nu följa oss upp på slottet. För män av vårt slag håller Hans Nåde i afton gästabud, sedan de andra ha svikit honom.»

Brynolf pekade och vände på sina slitna klutar, men då såg han, att knektarna valde ut andra lika tarvliga fattigmän, som varit med konungen i forna strider. Uppe på slottet bänkades hela skaran kring konungens bord. Med att lyssna till deras kärva och trohjärtade lustigheter fördrev Gustav Vasa nu de dystra tankarna, och för var och en av de gamla stridskamraterna hade han ett gott och vänligt ord. Från sina äventyrliga vandringar och krigsfärder kom han ihåg var by och var väg, och ingenting blev glömt.

Alltid häftig och snartrött, alltid redo att skjuta ifrån sig hela Sverige som en mugg surt öl, och nästa morgon åter den outtröttligaste arbetaren i sitt rike - sådan var Gustav Vasa. Mången natt hade han genomvakat för att styra och ställa allt till det bästa för sitt folk, och för hans stora själ fanns ingen vila. Var skulle de uppleta en sådan herre, om han lämnade dem! När efter många budskickningar och knäfall han till sist en dag åter kom ned i konventsstugan, blev det en sådan glädje, att den meniga hopen nära på ville kyssa hans fötter.

Att då höra, vad som försiggick i klosterstugan, lyckades bara för dem, som hade trängt sig längst in, och de ropade till de andra:

»Nu får han allt, som han vill. Kyrkor och kloster måste släppa till av sitt överflöd, och bibeln skall läsas till och med i skolorna. Och se, se! Där står Brasken och får höra på, hur hans egna ryttare svärja trohetsed till Hans Nåde!»

Ja, för Brasken var det slut. Men svika den lära, som han stritt för under hela sitt långa liv, därtill höll han sig alltför god. »Nu må det blåsa, vad vind det vill, bara den inte för tillbaka mot Sverige», utbrast han, då han någon tid därefter seglade bort över Östersjön. Vinden blåste heller inte mot Sverige, utan i det polska klostret Landa fick han omsider sluta sina trötta ögon.

Med långsamma steg vandrade Brynolf hemåt mot Stockholm. »Får du sorgefulla nyheter, så kom aldrig!» det hade varit Ursilas avskedsord. Han fruktade att behöva se hennes tårar, ty han kände med sig, fast hon var honom kär, att han inte längre kunde tro på hennes radband och helgonbilder. Han stannade i skogarna och levde på bär, och när han slutligen kom fram till klostret, hade nunnorna på konungens befallning redan tågat ut med sina små skrin under armen. De hade fått tak över huvudet i ett tomt kloster i staden, och där vårdade de sjuka och försökte att hålla sina gamla bruk. Men under tiden jämnades deras forna hemvist med marken, och rövare och arga skalkar hade nattetid sitt tillhåll i de halvrasade källarna och gångarna. Fågelsången var det enda, som förblev sig likt, och ibland vågade Brynolf sig dit ut och satt på ruinerna med den första stora svenska bibeln uppslagen i sitt knä. När han nu med sina svaga ögon stavade sig fram utefter raderna och ord för ord kunde följa, vad Kristus under sin jordevandring hade talat och lärt med egna läppar, då föreföll det honom, att ingen någonsin förr fått uppleva en sådan lycka.

En gång en tidig sommarmorgon, när han satt och läste, närmade sig en svartklädd man med tungsinta drag. Han stannade och såg länge tyst mot boken i hans knä. Den var lätt för honom att känna igen på sina väldiga pärmar. Det var hans livs storverk, det var dagars och nätters hänförda och nu efteråt nästan ofattliga arbete. Där hade han vid tolkningen rad efter rad samlat sitt språks mest urkraftiga och levande ord. Nu var han i onåd hos sin otålmodiga konung, anklagad som upprorsman, därför att han inte ville böja sig efter hans vilja. Bittert hade han fått lära, att det gudsrike, som hägrat över honom i skyn, det blev ett världens rike, när det skulle byggas på jordens mull.

»Jag är mäster Olov» sade han och lade sin hand på den läsandes huvud, men hans röst stockade sig, och utan att kunna säga mer gick han bort över ängen.

VI DALKARLAR!

Vid marknaderna i Västerås infann sig ibland en ung bonddräng, som var ganska dejlig under ögonen och hade en flink tunga. Själv tänkte han kanske inte så mycket därpå till en början, men som han ljög friskt, fann han småningom upp att låtsas förnämare, än han var. Att han helt beskedligt hette Jöns, och att hans mor satt i en backstuga i Björkesta socken, var han inte angelägen att påminna sig, och inte heller, att han nyss gått som stalldräng. Rätt väl var han också utstyrd, ty innan han gav sig i väg från den ena husbonden till den andra, passade han på och stal i klädkistan. Men skulle något märkvärdigt kunna hända honom, tänkte han, då var det bäst att följa vägen upp till Dalarna, där allt stort skedde.

Vem kunde heller så noga veta, om inte den behagliga unga karlen var en förklädd herreman? Underligare saker hade man fått vara med om. Gick inte Gustav Vasa själv som dräng och tröskade? Det var en märkvärdig tid att leva i, ty det gamla föll sönder, och det nya trängde sig fram, och under sådana stormtider blev vägen ibland kortare än annars från en träbänk till en kungatron.

När han fick dalkarlarna omkring sig, dukade han därför upp, att han hette Nils och var son till deras älskade salig herr Sten Sture. De visste inte, vad de skulle tro, men somliga av dem togo väl emot honom och gåvo honom både livvakt och präktiga vapen. Han sade dem, att Gustav Vasa var en tyrann och hedning, som grep efter värjan, bara han fick se honom. Men så snart han talade med dem om herr Sten, började både han och dalkarlarna att gråta, och de föllo på knä med honom och läste fadervår för herr Stens själ.

Ord led han aldrig brist på, men penningar var det ont om, och därför gick han över fjällen till den mäktiga fru Inger på Östråt i Norge. Hon hade hjälpt Sturarnas vänner och anhängare förut och hade ännu några av dem i sitt hus. Hur han ställde sig, fick han till och med trolova sig med en av hennes döttrar. Där satt nu Daljunkaren, som han kallades, och såg över fjorden och kysste skön jungfrun med sin skalkamun och lovade att bli mäkta huld mot både norrmän och danskar, då han väl en gång fick föra henne med sig till sitt fädernerike som drottning. Norges ärkebiskop fäste slutligen en förgylld kedja om hans hals, och med den kunde han sedan ståta, då han kom tillbaka till sina dalkarlar.

Men hur de revo i sitt hår och funderade, började de att ana oråd, och för Daljunkaren blev det att löpa genom skogarna från både drottning och fädernerike. »Jag haver icke glömt, hur många barn Gud mig givit haver med min salig herre, herr Sten», skrev till honom i ett öppet brev Sten Stures änka, fru Kristina Gyllenstierna. »Min äldsta son, Nils, haver jag sett död i ansiktet. Var min andra son, herr Svante, är, vet jag väl, men dig kännes jag icke vid.» Nog försökte Daljunkaren att säga mot, men svårt var det, eftersom brevet kom från den kvinna, som han kallat sin egen mor. Inte heller norrmännen kunde längre tro på honom, och slutet blev, att han på ett skepp kom ned till Rostock, och där tog borgmästaren och lät slå av honom hans vackra huvud.

Men dalkarlarna hade nu börjat att fingra på sina bågar.

»Vi fattiga Dalamän», sade de, »är det inte vi, som satt kung Göstav i högsätet! Varför handskas han då så hårt med oss? Bäst sinnet flyger på honom, far han här upp över Brunnbäcks färja och rider rakt in i Dalarna ända till Tuna utan att fråga oss om lejd. Och där kättar han in oss på Tuna gärde och bullrar och läser lag. När tänkte sig någonsin förr en svensk kung, att vi skulle gå med på så nya bruk? Det kunde ändå ha varit bra att ha haft Daljunkaren i behåll.»

Vitt och brett blev det talat vid gästabud och bystämmor, men nu hände det värsta. Det kom budmän från konungen, som fordrade, att det skulle utlämnas en klocka från var kyrka till betalning av rikets skuld.

»Det fick jag, för att jag stod och höll handduken åt honom, då han tvättade sig!» sade Jon präst i Svärdsjö och satte händerna i sidan.

»Ja, du kan tala om handduk, du präst», svarade Arent Persson från Ornäs och såg i taket. »Hade min osaliga kärring haft bättre vett, då hade hon aldrig hissat ned honom med handduken.»

Dalkarlarna tyckte om att höra sina klockor, när vinden bar deras klang upp över socknarna. Klockorna voro gjutna för deras sparpengar och smorda med vigd olja av prästerna och ofta döpta med olika namn alldeles som människor. De hade ringt samman både till helg och fejd och ringt deras döda till graven. När de nu fördes bort mitt för deras ögon, stormade de ibland efter dem och togo dem tillbaka, och budmännen bultade de så möra med sina yxhammare, att de inte kunde resa sig den dagen.

Dalkarlarna kände med sig, att det ändå kunde komma surt efter, och samlades karska för att försvara sin landskapsgräns. Men Gustav Vasa hade för stunden fått annat att sköta och lät dem gå där och stampa och speja och blåsa i händerna för att hålla sig varma. Slutligen blevo de så trötta på den vakten, att de gärna ställde från sig både båge och spjut. I mången lövrik hage framglindrade under björkarna en trefaldighetskälla, som vördats och omhuldats ända sedan hedendomens dagar. Där satte de sig med kullorna och drucko ur sina näverbägare och språkade. Djup och stilla speglade källan den blomsterkrans, som ungdomen hade hängt upp över vattnet trefaldighetskvällen, och på avstånd väntade i den rödaktiga nattskymningen de gamla med sina krukor för att få komma fram och taga med sig litet av det undergörande vattnet till att dricka bort skröpligheter och krämpor. Då började först en och så ännu en att stämma upp någon gammal dalvisa om kung Göstav. Och hur de då sjöngo och talades vid, tyckte de, att det ändå kunde vara bäst att hålla frid med honom och gå hem igen till stugan och åkern.

Långt ute på Nordsjön gungade emellertid en skara äventyrare på sina skepp. Alla Gustav Vasas tre värsta dödsfiender voro ombord, både Kristian Tyrann och Trolle, den forna ärkebiskopen, och Ture Jönsson, den vithåriga upprorsmannen, som ännu tyckte om att låta trumman gå. Sällan hölls det också några goda rådslag, när man på den vaktande tjänaren utanför kajutsdörren igenkände Trolles vapenmärke med det halshuggna och blodiga trollet. Kung Kristian hade seglat ut från Holland för att återerövra sina tre förlorade riken, och nu pekade bogsprötena mot Norge. Där fanns det inte så många storherrar, utan mest småfolk, som han alltid hade menat väl. Norrmännen dröjde heller inte att hylla honom, och så drog skaran vidare till Sverige. Det var ankomsten av ett så okärt storfrämmande, som gjorde, att Gustav Vasa fick annat att tänka på än sina dalkarlar.

l Kongälv sprakade snart veden under de främmande knektarnas grytor, men framför dem tronade det svårintagliga fästet Bohus. Ture Jönsson fick sig då raskt en penna och skrev till borghövdingen, att Kristian Tyrann blivit så förbättrad och hjärtans god efter alla sina olyckor, att hövdingen så gärna först som sist kunde sätta nyckeln i porten och låsa upp. Men hövdingen lät inte lura sig, utan skrev och svarade: »Du har nu så ofta vänt kappan, Ture Jönsson, och den är nu på båda sidor så jämmerligt sliten, att den inte längre passar i en ärlig mans klädebonad.»

När Kristian Tyrann sedan såg svenskarna komma på den frusna älven med tusentals hästar och solglimmande harnesk under spjutskogen, då steg honom vreden i pannan. På det sättet hade inte sveahären sett ut i forna dagar, då bönderna vände sina anförare ryggen och sprungo hem till sina gårdar med sina slitna bågar, var gång på året det blev tid att så eller skörda. Nu förstod han, att om Gustav Vasa hade varit en hård skattekonung, så var det för att på allvar göra Sverige fritt och levande och oövervinneligt. Ursinnig ropade han till Ture Jönsson:

»Du har bedragit mig och sagt, att här inga ryttare skulle finnas i Sverige. Vad äro de här? Månn det vara kärringar?»

Nästa morgon, då det begynte dagas över de snöiga husen i Kongälv, hittade stadsborna en halshuggen kropp på gatan. När de lyfte upp huvudet i sina händer, igenkände de, att det var den en gång så trotsiga Ture Jönssons.

»Det spörjs, att Kristian Tyrann gästar oss», viskade de till varann. »Men är det här hans dåd, så lär åtminstone inte heller kung Göstav sörja.»

Det återstod intet annat för Kristian Tyrann än att vända tillbaka och slutligen lämna sig i danskarnas händer. När hans skepp seglade in i Sundet vid Hälsingör, stod folket på stranden och grät, men när han såg tornen på sin forna huvudstad, Köpenhamn, då grät han själv. Där hade han förr suttit, ung och allsmäktig, och Dyveke, hans lilla duva, hade lekt och kuttrat för honom i mörka timmar. Nu rådde där en annan konung, och själv var han den förlorade sonen, grånad och hopfallen, och kläderna hängde i veck om hans förut så breda och fylliga lemmar. Men skeppet seglade allt längre och längre bort, ända till ön Als. Där blev han på Sönderborgs slott införd i ett ödsligt fängelsevalv och fick bara en trogen tjänare till sällskap. Bakom dem igenmurades dörren, och det lämnades bara en så pass stor glugg öppen, att maten kunde räckas in. Han gick och gick många tunga steg, förföljd och plågad av sina tankar, och bordskanten blev blanknött under hans fingrar. Kanske stannade han ibland och lyddes, när någon bonde sjöng vid sin plog långt ute på fältet, och då påminde han sig, hur han hade drömt mången framåtskådande dröm om rättvisa åt de ringa i landet. Men det var inte de ringa, det var inte sparvarna, som kunde rista sönder fängelsegallret, utan det var de mäktiga örnarna, och de kommo inte. Först efter sjutton långa år blev han utsläppt, men han var då en nedbruten gubbe, som inte längre hade något annat att hoppas på än döden. Den hatade Trolle hade redan långt förut stupat i en drabbning och fått sin grav i Slesvigs domkyrka. Så slutades sagan om de två män, för vilka så mycket blod runnit i Sverige.

Men så snart det blev lugnt kring Bohus, fingo dalkarlarna höra trumvirvlar och kasta sig på knä för Gustav Vasa, som red dit upp och satt framför dem på sin häst, omgiven av järnhuvor och skyttevapen. Hur länge ville de hålla honom för en spefågel, som skulle spela vart år? Nu skulle de veta, att en svensk konung inte längre ämnade tigga om lov hos bergsmän och bönder att få rida genom deras landsända, eller också skulle där aldrig mer varken höras hund eller hane. Hela dagen fingo de stå på knä, och mot kvällen, när enbuskarnas skuggor blevo långa, bortleddes de skyldigaste. Det var många av hans gamla vänner, och blek gick bland dem självaste Anders Persson från Rankhyttan, på vilkens loge han hade tröskat.

När dalkarlarna kommo hem till sina stugor, där de äldsta sutto på kubben vid elden och slöjdade, visste de inte rätt, vad de skulle säga dem om den nyheten, att deras bygd inte längre var ett litet land för sig mitt i Sveriges rike. Och när de hängde upp sina vapen på stugväggen, tycktes dem, att det inte riktigt var samma klang i bågsträngen som förr.

SKOGSGÅNGAREN, SOM BLEV KRÖNT MED EN KUNGAKRONA AV KOPPAR.

Ovanför de vilda och obanade gränsskogarna mellan Blekinge och Småland bredde sig det uråldriga Värend med och åsar och rikt på bin och honung, åkrar och väna ängar. Det hände sig nu en afton, att där hölls gästabud i en bondgård.

Nederst vid dörren sutto barnen och de äldsta kring ugnen på bara jorden, ty där fanns inte något golv, men längre in var marken täckt med plankor, som hade täljts med yxan. Där stod ett väldigt ekbord, som var två alnar högt, och vid norra änden reste sig det heliga och fridlysta högsätet, omgivet av två stolpar. Det var inrättat för husbonden och matmodern till både sovställe och bänk, och där hängde spjutet och bågen. På stolparna vilade en takhimmel i lysande färger och bemålad med sol och stjärnor.

Så kunde det se ut den tiden i en småländsk bondgård, och husfadern, som från sitt högsäte hälsade gästerna, var självrådig och mäktig. Männen, som bänkade sig omkring honom, hade så stora skägg, att de luterska prästerna ibland tvungo dem att i själva kyrkan klippa det kring munnen, innan de fingo gå till nattvarden. Också kvinnorna voro kämpalika med sina tunga silversmycken. Till minne av sin forna anförerska, Blända, som redan är berättat om, hade de ännu en grön och röd fältbindel virad om midjan. Några buro till och med brynja. Men var och en av hustrurna hade med sig en vit skjorta, som de gömde under bänken, när de satte sig. Det var en liksvepning åt deras man, ifall han skulle råka att stupa i något envig under gästabudet.

Många ölbägare hade heller inte blivit tömda, när en ung man nu rusade upp med kniven dragen och ropade till sin bordsgranne:

»Hur långt tål du kallt järn i livet?»

»Så långt som du», svarade grannen och sprang också upp.

Utmanaren mätte då av ett stycke på knivbladet och virade det så med skinnremmar därifrån ned till skaftet. När den andra hade gjort på samma sätt, kastade de av sig sina tröjor. Utanför stugan spändes sedan ett bälte omkring båda, så att de stodo bröst mot bröst. De andra omringade dem med höjda bloss, och deras hustrur togo med sig liksvepningarna på armen.

Men just som striden skulle börja, sträckte husfadern hastigt sitt spjut mellan bältespännarna.

»Spar leken till härnäst», sade han och såg sig oroligt omkring. »Här är fara på färde. Objudna karlar ha smugit sig hit och ställt sig bland gästerna. På deras trasiga kläder och rostiga vapen märker jag, att det är skogstjuvar.»

»Så är det, husfader», svarade raskt en av de vilda främlingarna. Det var en dvärgaktig, underligt vanskapt man, som kallades Lille-Jösse, och som alla genast kände igen. Det märkvärdigaste med honom var, att han hade tolv fingrar och tolv tår. Men han var så berömd i skogarna för sin tapperhet och sin ordhållighet, att gästabudsskaran gärna lyssnade på honom. »Vem blygs här att heta skogstjuv eller skogsgångare», fortsatte han nästan godmodigt. »Är det inte gammal sed hos oss, att tröttnar en man eller kvinna vid den trånga stugan, eller får någon en svår dom över sig vid tinget, då går han bort och lever fredlös men fri på skogen.»

»De hopspända ynglingarna här visa bäst, att också vi på min gård ha vår fröjd i gamla bruk», utbrast husfadern under de kringståendes bifall. »0m något skattas heligt i Värends bygd, så är det våra gamla sedvänjor. Men vi smålänningar få inte längre leva som ett folk för oss. Vi måste sitta och lyss till höga överheten i Stockholm, alldeles som fingrarna måste göra vad huvudet bestämmer. Mot sådana nyheter tänker jag sätta min spända båge.»

»Menar du allvar, och äro ni inte rädda», sade skogsgångaren och tog ett par klunkar ur kannan, som gästfritt räcktes åt honom, »så följ mig då ett stycke upp i klyftorna. Till oss fredlösa har kommit en fredlös dråpare, som heter Nils Dacke, och honom ha vi tagit till hövding. Han vill tala med er.»

Vid ordet »rädda» skrattade både kvinnorna och männen. Sedan ryckte de till sig sina vapen och följde honom. Blossen lyste på mossiga bokstammar och greniga ekar, som sett mången stuga ruttna ned och månget litet barn stappla bort som krokig gubbe. Vägen stängdes slutligen av en brant bergsstupa, men Lille-Jösse bredde ut sina tolv fingrar och kröp vigt förut uppför de trappstenslika hällarna.

Överst på berget var det svart av folk. Adelsherrar och fogdar hade farit hårt fram med bönderna, och därför voro skogarna fullare av hemlösa, men okuvade män, än av rävar och fåglar. Snarlik en jättestor lappkåta och väl trettio fot hög, reste sig däruppe en vårdkase av hoplutade trädstammar. Det var idel självdöda, kådrika stammar av kärnfur, och inuti var kasen fylld med tjärtunnor och torra rötter och stubbar. Dacke kom just ut genom dörröppningen och stod där i bloss-skenet, svartskäggig och långhårig och frostbiten på näsan och kinderna, men likblek över pannan. Med dyster blick och de grymma och hårda händerna knutna om den stödjande träpåken, såg han på de nykomna.

»Också jag är av rik och gammal bondesläkt och satt förr på min gård», sade han slutligen med så mörk röst, som hade den varit ödemarkens egen stämma. »Jag är ingen lögnhals som Daljunkaren, utan stolt över min bondebörd. Men här gå kungens fogdar och öppna våra säckar och påsar på landsvägen och snoka i stugan, när vi baka och brygga. Det är nyheter för oss smålänningar, som förr bestämt över oss själva. Snart räkna de både våra kjortlar och hättor och sädesskylar. Ett par fogdar har jag redan slagit ihjäl, och därför går jag fredlös. Nu skola vi följas åt till de andra.»

Han slog upp vargkappan, så att den röda tröjan lyste fram, och knöt hatfullt händerna över luvan.

»Bönder», ropade han, »vi få inte längre ens hugga ned en liten ekskog för att bygga en lada. Vi få inte valla våra egna oxar över gränsskogarna och sälja dem till våra danska vänner. Men vi skola lära våra smålandsstutar att spännas med klövarna. I de fromma munkarnas dagar hade vi det gott. Nu sitta adelsherrarna i de tagna klostren och bryna sina hjortstekar och få aldrig nog till sina hästar och hundar. Träder någon av oss numer in i en kyrka, där våra föräldrar fordom hade sin tröst vid radbandet, då är gången fullstuvad med salttunnor och humlesäckar, och silverkorsen äro kastade i stöpsleven som bly och smälta till penningar. På altarduken är guldet bortsprättat, och det syr drottningen fast på sina barns byxor och kjortlar. De ädla stenarna och pärlorna fäster kungen på sin krona. Här i bygden hade vi fordom egna konungar, som talade till oss från Inglinge hög och föga bekymrade sig om de uppsvenska herrarnas matlust. Svärjen mig att strida och dö för det, som vi här vörda högst: det som är gammalt och fornt! Uppror, uppror, hämnd och förgörelse! Jag har glömt allt, vad barmhärtighet kallas.»

»Vi svärja det!» sorlade både skogstjuvar och bönder och trängde sig fram omkring vårdkasen med sina bloss. Som de nu tände den, stämde alla i med en högtidlig psalm. Men snart kunde ingen höra den andra för smällarna i virket och dånet från lågorna. Milslångt bort över skogarna uppflammade småningom eld efter eld till svar. Det var annars ett härbud, som flög över socknarna, när fiender närmade sig, men nu var det tecknet för bönderna, alla som fyllt femton år, att rycka bågen och yxhammaren från högsätesstolpen och samlas kring Dacke.

Lille-Jösse skakade till avsked trofast Dackes stora händer mellan sina vanskapta. Därefter utvalde han åt sig en egen skara bland de yngsta och djärvaste. Sedan svingade han sig bort mellan klipporna, följd av sin flock, och Dacke svepte om sig kappan och gick nedåt bygderna med de andra.

Oupphörligt tillstötte nya hopar, och med var dag växte det förfärande upproret. De tillfångatagna fogdarna avkläddes och spändes tillhopa i handklovar, och adelsherrarna gick det inte bättre. Gustav Vasas utskickade knektskaror mottogos ibland med låtsad ödmjukhet, till dess de en vacker morgon plötsligt från alla sidor fingo höra yxhugg och braket av fallande träd. När de då störtade upp, funno de sig omgivna av bråtar, bakom vilka Dacke lurade med sina pilskyttar. Till sist tågade han in med sin böljande bondehär i själva Växjö stad. När julbordet dukades med gröt och kakhögar i Kronobergs slott, tronade där Dacke som alla smålänningars hövding. Bönderna spände strängar över sina träskor, höllo dem mellan knäna och spelade på dem med stråkar. Trummorna dundrade, och hans vildaste sällar, som aldrig haft kam varken i hår eller skägg, dansade gladeligt långdans genom salarna.

Nedanför på Helgasjöns is sprungo budbärare ur slädarna och lämnade fram brev från Kristian Tyranns mågar och till och med från hans svåger Karl V, den fruktade kejsaren. Ja, från de utländska furstar, som nu började hoppas att kunna stjäla sig upp på Sveriges tron, var redan en skrivelse på väg, som utnämnde skogsgångaren Dacke till adelsman.

Han lämnade dock åt de andra att stoja kring julmaten, ty han hade annat att tänka på, där han satt med handen mot kinden. Lika kraftfullt och skickligt, som han anförde en stor här, visste han också att råda och befalla i ringen av ärevördiga storbönder. Han hade tvungit själva Gustav Vasa att underhandla. Han fridlyste adelsherrarnas gårdar och fritog bönderna från skatter. Men runt om hörde han, hur smålänningarna brummade och kallade honom »herrehyllare», därför att han höll ordning. De började tycka, att under en så sträng hövding voro de inte friare nu än förut.

Tungsint satt Dacke en kväll vid bägaren, och ölet ville inte smaka honom.

»Jag har skrivit till herr Svante Sture och lovat honom hans fädernerike, om han vill bli vår anförare», sade han slutligen och sköt ifrån sig bägaren. »Men Sturarna, de narrarna, tänka bara på sin trohet, och herr Svante lämnade brevet till kungen. En gång därute i tyskarnas land togo kungens fiender herr Svante till fånge bara för att få pryda honom med härliga kläder och duka gästabud för honom och utropa honom till svensk riksföreståndare. Ändå lät han inte övertala sig, utan flydde hem till sin kung Göstav. Sådana äro Sturarna.»

»Ja, Sturarna äro ingenting för oss», stimmade bönderna. »Vi få hjälpa oss själva.»

Dacke log bittert och teg. »Den Göstav Eriksson, som vi ha tagit till herre, gick också förr på skogen», tänkte han. »Varför skulle inte även jag kunna sätta en kungakrona på mitt bondehuvud?»

Då blev det rörelse nederst i salen, liksom hade någon läst Dackes hemliga drömmar. Höljd i en mängd skynken, framilade en liten varelse, som såg ut som en varmt påpylsad Smålandspiga. Dacke reste sig och fick färg över ansiktet.

»Är det min bästa vän, är det du, Lille-Jösse?» ropade han till. »Jag vet, att du har blivit övermannad i en modig strid. Och jag trodde dig död, min vapenbroder. Håll fram händerna, så att alla kunna känna igen dig på dina tolv små trubbiga dvärgfingrar!»

»Din bästa vän får du väl aldrig mer se i livet», svarade den obekanta och strök duken från huvudet med två välbildade gossehänder. »Jag är bara en fattig vallherde, men klädd i kvinnokläder har jag varit ute och spejat för att kunna säga er sanningen, smålänningar. Kungen har skrivit ett brev till allmogen, och det blir uppläst på tingsplatserna. Långa stycken har jag lärt mig utantill. Så här säger han: I käre dannemän alle ...»

När bönderna kände igen Gustav Vasas hälsning, började de vagga och torka sig i ögonen. Vallgossen hade svårt att göra sig hörd bland suckarna.

»Bland allmogen har kommit ett tal om det, som är gammalt och fornt, säger kungen. En gammal sed var att hålla litet krigsfolk, och därför slapp fienden då in i landet och brände och rövade och mången god svensk låg för korp och kråka och fick icke komma i kyrkogården. De fattiga män, som i skärgården bo, blevo dränkta som hundar, var helst fienden tog fast dem ute på havsklipporna. Om gamla sedvanor skola hållas för goda, tyckes oss efter vårt förstånd, säger kungen, att den seden icke var mycket nyttig.»

Bönderna skruvade på sina bälten och småskrattade. »Han är inte god att slita mun med, den där» tänkte de om kungen.

Gossen blev modigare och fortsatte.

»Oss har det därför tyckts en god ny sedvana, säger kungen, att bättre värja oss. Det betänker inte allmogen, som gärna vill sitta skyddad, men därpå ingenting kosta, utan slippa att betala skatt. Man vill gärna ha en varm stuga, men inte bära veden.»

»Vi mena, att det är kloka och lugna ord från landsens fader», förklarade några av bönderna, men Dacke gick ned bland dem, sträng och hövdingalik.

»Jag vill berätta er något», slungade han mot dem. »Kungen är nu återigen dödstrött vid alla strider. Han håller på att samla ihop sina skatter för att segla sin kos och köpa sig ett grevskap i Tyskland. Säll färd, herr Göstav! Här och var börjar allmogen att feja sina gamla upprorsvapen, och dalkarlarna äro på väg med trummor och spel.»

»Det är full sanning vart ord», svarade vallpojken, och hans kloka ögon fingo plötsligt ett förskräckt uttryck. »Men småningom ha masarna lärt sig, att de fått sin överman. De komma inte längre för att rycka ned kung Göstav ur högsätet. Nu komma de som hans trogna dalkarlar för att hjälpa honom.»

Dacke bleknade och gick ur salen, och ännu var det många tillgivna, som följde honom. Snart var han ute på nya äventyr för att möta kungshären.

Striden blev hård. Omkring honom stupade hans tappraste män, och dalpilarna slogo barken från tallstammarna. Då kom en kula, som för en stund blåste ut hans kungadröm, och skjuten genom båda låren, bars han bort på hemliga och översnöade stigar till skogsgångarnas gömställen.

I villande ödemarken hade de grävt sig sina tjuvahiden nere i jorden under fallbråtarna. Där felades det varken dörr för ingången, säng eller bänk. Det fanns både fat att äta på och stulna silverbälten att smycka sig med. På spisen, som var uppmurad av stenar och lera, puttrade i grytan ofta fårkött eller killing, ty behövdes det, kröpo de fredlösa genom lingonriset till böndernas beteshagar och fällde det bästa djuret. Skogen, den var deras fästning, och i sina gråaktiga paltor kunde de göra sig osynliga som harar och tjädrar. Men om dagarna höllo de sig helst inne och aktade sig att låta alltför mycket rök stiga. Stundom kunde en skogsman dock gå ned till gårdarna och låta undfägna sig av gamla vänner. Brusade ölet honom då åt huvudet, blev ibland slutet på gillet, att han sprang bort till kyrkogårdsgrinden. Under svordomar och hädelser drack han där både döda och levande till och slängde sedan kannan in mellan gravarna. Han visste, att i vigd jord fick han själv aldrig komma. Hittades en gång hans döda kropp, blev den sänkt i ett kärr eller bränd på ett bål ute i skogen. Tallsuset över ödemarken, som natt och dag hade ljudit för hans öron i ensamheten, skulle också bli den enda psalmen över hans mull.

Sådana vapenbröder vårdade nu den sårade Dacke. Ibland, när sinnet mjuknade, sutto de och gruvade sig och gräto vid härden. Men det var ingalunda bara dråpare och skälmar, som hade sin tillflykt i obygderna den tiden. Självaste den stormodiga Ture Jönssons egen son, Göran domprost, sprang en dag till skogs med sitt husfolk av fruktan för Gustav Vasa och redde sig ett näste mellan nedhuggna bråtar. Otaliga jordkulor hade under oroliga år fått tjäna förnäma herrar till boplats, och än i dag, när sinnet blir beträngt, önska vi oss, vi svenskar, att vi långt inne i moarna finge gräva oss en kula.

Mången rättrådig men bortdriven storbonde höll också Dacke sällskap i det källaraktiga gömslet, som bara upplystes av de glödande vedpinnarna. Bedrövade samtalade de om framtiden. Var budbärare, som stack in huvudet, berättade, att Gustav Vasa inte längre tänkte låta varken smålänningar eller dalkarlar sitta kejsarfria på sina gårdar, utan att alla svenskar skulle lära sig att leva och bo som ett enda folk.

»Hur skall det nu gå med oss?» suckade de. »Masken skall äta sönder våra högsätesstolpar, och på våra lekvallar blir det tyst. Förr eller senare kommer alltid den tunga dag, då det, som är gammalt och fornt, måste falla, och då ingen strid hjälper.»

Dacke ville ändå inte giva sig, utan när såren voro läkta, skyndade han på nytt ned till byarna. Men nu var det slut med hans lycka. Han blev jagad från socken till socken, en gång sju mil på ett enda dygn. Övergiven och trött, kastade han ifrån sig vapen och brynja och hade till sist ingenting mer i handen än en grov rönnpåk. Beständigt eftersatt, flydde han nedåt Blekinge, och på Rödeby skog sjönk han ned mellan ris och stubbar som en hetsad och flämtande varg. Några förrädare utpekade då, var han låg gömd. När han hörde rösterna och störtade upp, blev han genomborrad av förföljarnas pilar.

Hans kropp fördes till Kalmar, och där krossades den och inflätades i ett hjul, som uppsattes på spetsen av en påle. Det kallades att steglas. Därmed överlämnades den åt kråkorna, och på hans bondehuvud sattes hånfullt en kopparkrona. Ty fast många under sådana stormtider hade sträckt sina händer efter den verkliga kungakronan, var blott en den utvalda.

LANDSENS FADER.

Åren gingo. Gustav Vasa åldrades, och hans skägg blev långt och isgrått. Vördnadsbjudande och vis, fast ännu med blommor på kinderna och samma heta sinne, färdades han genom bygderna. Stodo bönderna tvära och ovilliga, när han talade till dem, tumlade han med sin häst och skakade det blanka svärdet. Och då blev det knäfall och goda löften. Men kommo de med rätt håg, då lyssnade han hult och omtänksamt på deras frågor och rådde dem, både hur de skulle så och skära och binda sina nät. Fiendehopar brände inte längre deras gröda, och deras boskap gick trygg ute i markerna mellan sjöar och lövklädda berg. Tack och välsignelse flög honom till mötes från väl plogade åkrar och varma stugor, där de äldre inte längre med sorg behövde tänka på sin ålderdom. Gångstigen under björk och gran ledde inte längre till hemska gömställen i ödemarken, utan till ålkistor och kvarnar och till hammarsmedjor vid forsarna och rykande milor och hyttor.

De gamla striderna voro glömda. När bonden svingade ett knippe skogsfågel över axeln, ställde han ibland sina steg till slottet. »Den här fångsten skall kung Göstav ha till skänks för sitt bord», tänkte han. Andra knogade fyra man högt på björnar och älgar och försvunno med dem i slottsköket. Låg så i bondetjället far själv skröplig och döende och skulle sätta bomärket under sitt testamente, då hände det, att han sade: »Tionden av mitt i svett och möda hopsparda silver, det skall vår kära kung Göstav ha i arv.» I Eskils gemak blev bondesilvret sedan gömt bland alla de nedsmälta skatterna från kyrkor och kloster. Eskils gemak bestod av fyra valv, vart och ett bortåt fyra alnar brett och fyra alnar djupt, och så fullproppade med silvertackor, att dörren med nöd kunde skjutas upp. Det förnöjde den gamla konungen att stå där och låta räkna och väga, ty han var en väldig köpman. Men så hade han heller aldrig förslösat något på onödiga krigståg för att lysa bland utlänningarna, och han var för slug att lyssna till de främmande furstarnas locktoner. Konsten att köpa och sälja, den ville han lära åt svenskarna, som voro loja och enfaldiga, när de skulle ut på skutorna med sin koppar och sitt järn och sina gäddor och laxar och smörtunnor. Högmastade handelsskepp, som styrde åstad ända mot Lissabon, slamrande stångjärn i våghuset vid Järntorget, kunniga främmande mästare och gesäller, bänkade i gillesstugorna under sång och med majblommor i det tyska vinet - det var, vad sändebud och resenärer fingo se i Gustav Vasas kornsusande rike.

Tyngd av alla omsorger, kände Gustav Vasa, att hans år slutligen voro räknade. När fönstersmygen simmade i månljus, så att hans yviga skägg blev vitt som snö, tog han lutan på sitt knä för att ha sin hugnad i de ljuvliga tonerna. Men långa stunder glömde han att leka på strängarna och satt svårmodig och nedböjd, åldrad i förtid. På kyrkogården utanför slottsgraven skottade den halvblinda Brynolf dödgrävare vid sin lykta. Vapensmeden eller snickaren förlorade ibland sina kunder, men dödgrävaren blev aldrig utan. Konungens ögon kunde följa den lilla ljuslågan i lyktan, då mannen gick in i kyrkan och ställde ifrån sig sina verktyg. När den glindrade framför predikstolen, den beryktade korgen, visste han, att där låg en anspråkslös häll, i vars inhuggna bokstäver flera år redan hade sopat damm och sand. Under den stenen vilade mäster Olov. Och när lyktan gick upp mot koret, då visste han, att där stodo två drottningkistor, ty två gånger hade han blivit änkeman.

Den unga drottning Katarina, som nu i månljuset stilla smög sig ned bredvid honom på bänkdynorna, såg mer ut som hans dotter än som hans verkliga maka.

»Giv lutan åt mina söner», sade han en afton till henne och suckade djupt och länge. »Mina fingrar ha blivit stela, och jag är en trött och utarbetad herre, som längtar bort ur denna mödornas värld.»

Stödd på sina söner, gick han ännu en gång ned i rikssalen och steg upp till tronen.

»Kära, goda svenska män», sade han till de församlade ständerna. »I sen väl, att jag nu står i ett kungligt palats. Men vi böra icke förgäta, att för fyrtio år sedan detta syntes omöjligt för alla människors ögon, när jag gick i skog och gömslen, klädd i vadmalsklut, drack vatten och åt ymkeliga. Gud, som upphöjde den ringa ynglingen David till kungligt stånd och ära, har också hulpit mig, ovärdiga man. Han skall vara mitt vittne, att om jag har felat i min styrelse, så har det skett av mänsklig svaghet och därför, att jag inte förmått bättre. Min tid är snart ute. Ej tarvas mig därom stjärnor eller annan spådom. Jag känner tecknen i min egen kropp, att jag snart skall gå hädan.»

Välsignande höjde han de darrande händerna över vänner och motståndare och hela det svenska folk, som han hade lyft ur träldom och elände. Ännu när hans konungsliga, men av krämpor nedböjda gestalt trött och långsamt skred ut genom dörren, vände han emellanåt sitt huvud mot den snyftande församlingen och nickade till avsked.

Mätt på att leva, bäddades han på sotsängen, och då den unga drottningen inte längre förmådde att vaka vid hans huvudgärd, ställdes hennes läger så, att hennes ögon ändå alltid voro hos honom.

Ner den store Gustav Vasa hade somnat bort, reddes hans grift i Uppsala domkyrka, den förnämsta helgedomen, där Birgittas föräldrar ha sin gravsten, och där sankt Eriks ben ännu ligga i sitt skrin. Rustade med förläningar och gods och guld, följde honom hans fyra söner i sorgetåget. Där gick Karl nioårig och liten och Magnus vek och tårögd. Tankfull gick den lärda och rödhåriga Johan, och Erik, den äldsta, kom där smal och ridderlig med pärlringar på fingrarna. När kistan hade nedburits i griftrummet, stötte Svante Sture tre gånger i stengolvet med konungens svärd och ropade för var gång: »Nu är konung Gustav död!» Medan pukornas och trumpeternas dån skakade valv och gravar, räckte han sedan svärdet till den fjortonde Erik, som därmed mottog det stora arvet efter sin och Sveriges fader.

VASA-ARVET. BRÖDERNA.

I Moskva finnes en skum och underlig gammal kyrka, där de forna tsarerna ha sina gravar. Över en av gravstenarna är utbrett ett rött hölje, till tecken att en bannlyst man där har sin grift. Där vilar Ivan den förskräcklige. Han var så grym och fruktad, att till och med hans egna tjänare kröpo in och gömde sig i hörn och smygar, när hans tofflor tassade genom slottsgångarna.

På hans tid levde i Polen prinsessan Katarina Jagellonica. Hos henne lät han fria, och utstyrd i pärlsnören och guldkedjor, satt han och väntade på sin brud. Så ofta de kringstående hovmännen tilltalade honom, kastade de sig framstupa, men föll ordet på andra folk och deras hövdingar, då vände de sig bort och spottade.

Äntligen tillkännagav en dag trumpetsmatter från borggården, att något ovanligt var på färde.

»Det är bröllopsskaran från Polen!» utropade hovmännen och spottade, men sedan stodo de en lång stund mol tysta av bestörtning. Så klampande steg i trappan hade de ändå inte väntat sig av en prinsessa, även om hon var född utanför det heliga Ryssland. Och inte heller att hon för varje steg skulle flåsa och fnysa på det sättet, om hon också kände sig aldrig så blyg och förlägen. In leddes ett vitt sto, som polackerna hade klätt i svassande brudkjol och skickat Ivan på hån i stället för hans efterlängtade prinsessa.

Katarina Jagellonica hade valt sig en helt annan brudgum, en kunnig och belevad ung gäst, och den friaren var Gustav Vasas näst äldsta son, hertig Johan. Med honom drog hon åstad utefter Östersjöns strand mot hans finska hertigdöme. Nöjd med sin lott, följde hon honom mot obekanta länder och öden, fast var stund i dödlig rädsla att bli bortrövad under vägen av den rasande tsaren. Här på kusten kommo de till ståtliga klosterborgar, där ända sedan korsfararnas dagar brödraskap och riddare hade suttit och styrt landet. Hur stolta dessa korsriddare än sågo ut i sina vita mantlar, hade de själva länge darrat för Ivans plundrande hopar. Somliga av dem ville därför söka hjälp hos svenskarna och de andra hos polackerna. »Hos svenskarna har jag inte mycket att hoppas, så Vasa-son jag är, men gott är det veta, att polackerna hålla med min brud», tänkte hertig Johan i sina hemligaste tankar, som bara hans hustru fick höra. Och han snodde sitt spetsiga skägg, och hans ostadiga blick irrade utefter takåsar och torn. »Kung Erik, min broder, du skall få se något! Minns du, minns du? Vi nappades på golvet om trähästar och bollar, när vi voro små. Tiden går, kung Erik. Nu har jag hållit bröllop hos dina fiender polackerna och lånat dem klingande guld. Vad säger du, broder, om jag skulle göra mig till egen herre någonstädes här borta på Östersjöns kust!»

Hemkommen till sitt fasta slott i Åbo, tände han julljusen och höll hemkomstöl, men mot sin misstänksamma broders vilja hade han gått till vigselpallen, och innan marken hade vårats, drog det upp till fejd. Kung Eriks rappa knektar läto inte vänta på sig, utan snart blänkte deras järnhattar i långa rader utanför murarna. Det blev skott och hugg och nederlag, och tillfångatagna måste hertigen och hans brud stiga ned på ett skepp, som vände stäven mot Sverige.

När fartyget ankrade utanför Stockholm vid Vaxholm, kom en svartklädd man ombord. Nattvak och arbete i instängda rum hade gjort honom grå i kinderna. Han löste upp duken från den seniga halsen och stod en stund och gned händerna mjukt och inställsamt. Under tiden såg han sig omkring på skeppet med lömska och lurande ögon.

»Där ute står en obekant i mörk kåpa», sade Katarina Jagellonica, som halvlåg inne i kajutan med sitt radband och sin katolska bönbok i knät. »Skjut till dörren, så att jag slipper honom! Han ser ut som en munk, men hans ansikte är så elakt, att det stör mig i min andakt.»

Hertigen log trött och bittert.

»Den mannen känner jag alltför väl. En sådan är det min broder har tagit till förtrogen. Det är den prästson och skrivare, som nu styr hela Sverige!» väste han mellan tänderna och gick ut till honom på däcket. »Jag vill inte höra mina synder från din mun, Göran Persson», avbröt han, då den fruktade gunstlingen började tala. »0m min sak ha furstar att döma och inte du, din prästkläpp!»

Då satte Göran Persson fram foten och blev med ens en annan man. Nu var han både sträv och kort. Omkring honom sprungo hans knektar, lydiga och undergivna, och bröto upp kistorna, så att han kom åt att leta fram hertigens silverskrin och dyrbarheter.

»Den, som är dömd på konungens nåd och onåd, kan ingen längre hjälpa», sade han strängt.

Så gick han in i kajutan till Katarina Jagellonica. Han frågade henne, om hon inte hellre ville bo på eget slott med rikligt kosthåll än följa hertigen i fängelse. Hennes långlagda och magra ansikte var alltid blekt, men nu blev det ännu vitare. Snyftande sjönk hon ned mellan dynorna och svimmade, men när hon hade hämtat sig, steg hon upp. Hon drog av sig vigselringen och höll den under Göran Perssons ögon, så att han kunde läsa de latinska ord, som på insidan voro ristade i guldet.

»Läs, vad där står!» sade hon. »Nihil nisi mors - ingen utom döden. Ingen annan skall heller skilja oss.»

Inne i Mälaren reser sig på en lövrik udde det höga, mäktiga Gripsholm med sina välvda portar och tunga, runda torn. Här ställde Göran Persson i ordning ett par gemak och satte in galler i fönstren. Sedan lämnade han där de båda fångarna åt sina vakter och sin ensamhet. Så slutade då Katarina Jagellonicas oroliga bröllopsfärd. Och mer än en kväll viskade tjänarinnorna, när de höllo på att kläda av henne, att Göran Persson och kung Erik rådslogo om att taga henne från hertigen och skicka henne till Ivan den förskräcklige.

Ensamheten blev småningom något, som Johan lärde sig att älska. Djupt allvarlig i sin katolska tro, bad Katarina Jagellonica vid sitt radband, och han spelade på sin luta högtidliga psalmer, både luterska och påviska. När han sedan satt framför sitt bläckhorn och sina latinska skinnböcker, begrundade han de olika troslärorna på jorden.

»Vem av dem skall jag kalla den rätta?» frågade han henne. »Du och jag, äro vi inte uppfödda i olika tro, och ändå trivas vi med varandra inom trånga fängelsemurar. Varför skola då människorna därute under den fria himmeln hata och förfölja varandra för sin tro?»

På det sättet grubblade och frågade han. Men när han någon gång tryckte sitt röda skägg mot fönstergallret och själv tittade ut till människorna och deras fria himmel och vackra Mälarvikar, då darrade ögat osäkert och vankelmodigt. Ty därför att han själv var full av falskhet och svaghet, trodde han heller inte andra om bättre. »Du ensamma hertig Johan, du har inga vänner!» suckade han. Och då mindes han bittert, att Gustav Vasas fadershand längre och ömmare hade brukat vila på hans huvud än på de andra sönernas.

»Hur blåser vinden vid Gripsholm?» frågade Göran Persson var dag sina spejare och gick så in till kung Erik.

Men en morgon gav Erik sig inte ro att lyssna på hans nyheter. Det var på borgen i Stockholm. Ett klingande höstväder hade tidigt lockat honom ur sängen, och han satt och badade sina fötter i renskt vin, som hälldes i baljan ur en silverkanna.

»Göran», sade han och slog upp locket på kannan. »Här är en slank kvar i botten. Tag och drick, Göran, drick bort din surmulenhet!»

Det glimmade till i Göran Perssons ögon. Han stod kvar med alla sina brev och dokumentrullar under armarna utan att se åt kannan.

»Nådig herre, ni hanterar en hängiven tjänare föraktfullt», svarade han efter en stund. »Men ännu tör ni behöva honom. Nu har jag släppt ut spårhundar i vart landskap.»

»Stjärnorna äro de bästa spejarna», fortsatte Erik och lät torka sina fötter. »De säga oss våra öden. Har du läst i stjärnorna i natt, Göran?»

»Jag har fått vaka för att skriva åt er, nådig herre», mumlade Göran Persson och gick bort till bordet med sina handlingar. »Men därför har jag ingalunda glömt, vad stjärnorna länge sedan sagt oss. En man med ljust hår skall göra kung Erik grå av sorg. Är det inte så de ha spått! Kom blott ihåg! Det finns fler än hertig Johan, som äro ljushåriga.»

»Sturarna, Sturarna! Gamla herr Svantes son», halvviskade Erik med hoptryckta läppar, så att orden knappt hördes. »Herr Nils, menar du. Herr Nils, herr Nils! Ja, hans ljusa hår har givit mig en sämre nattsömn, än du någonsin haft oaktat allt ditt skrivande. Gav jag dig lov att tala om honom nu? Du förstör min vackra morgon.»

Han ställde sig i tofflorna framför en halvfärdig tavla och började måla på träd och blommor. Med ens kastade han hela penselbunten ifrån sig på golvet och skrattade, fast mer otåligt än gott.

»Förvisst, förvisst!» sade han. »I dag kommer det att hända något lyckligt för mig och motigt för dig, Göran, efter du är så sur. Noga har jag sett efter i stjärnorna. De ha en lyckobringande ställning. Jag får lust att gå ut och språka med folket.»

Så snart kung Erik blev fullklädd i guld och silke, tog han sin hatt och strövade ut med några drabanter. Det var mycket folk på Stortorget. Fruar i kappa och dok prutade och köpslogo kring stånden. Men alltid blev det rum för kungen, när han viftade med handsken och ropade: »Guds fred, go’ vänner!» Och så som solen sken den morgonen! Det fattigaste kålhuvud skiftade och prålade på sin disk.

Kung Erik var den ståtligaste mannen i hela staden, lika övad i att fäkta som att slå boll. Smärt och lätt vandrade han framåt, och värjan petade ut. I hörnet vid Trångsund var handeln livlig, ty där funnos nötsäckarna. »Färska nötter, hasselnötter från Lovön!» ropade gummorna gällt och stucko händerna i ärmarna, ty det var kallt. Mellan dem stod vid väggen en halvvuxen, vacker flicka med runt huvud och stora, barnsliga blå ögon.

»Minsann, en älsklig syn!» utbrast han och tvärstannade. Han lutade på pannan och strök och delade det mjuka skägget. »Nu skulle jag ha mina penslar! Guds fred, Guds fred! Vad heter du, lilla?»

Flickan såg nyfiket upp på honom, men det var så mycket sammet och guld framför henne, att det började susa i hennes huvud. Hon förstod varken, vad han frågade, eller vad hon skulle svara, utan stod och silade nötterna mellan fingrarna. En gumma vid säcken näst intill klappade henne då på huvudet och svarade:

»Det är liten Karin. Far hennes är Måns, han fångknekten på slottet. Får jag säga, så tycker jag, att en så hjärtans god herre skulle förbarma sig över den lilla moderlösa.»

Det lovade då kung Erik, och liten Karin fick gå upp på slottet och bli småpiga hos en av prinsessorna.

Där blev det mycket att lära, både att gå och böja knä och slå ned ögonen. Det sista var kanske i början det värsta, så mycket nytt som där var att se: mattor, brämade med silverskir, kakelugnar, som värmde, och glasrutor i fönstren. Ja, en av prinsessorna höll för hennes öra en pickande klocka, som inte var större, än att den kunde ligga i handen, och som ändå visade tiden. Men så skulle man då också vara kungadotter för att ha råd att ha sin egen klocka.

Dagarna flögo fort som svalor vid kung Eriks hov, där ingen längre brydde sig om att hushålla med silvret i Eskils gemak. Liten Karin växte upp, och för var ny dag blev hon allt mer intagande till hela sitt väsen. Vem som ville kunde snart se, att där hon var, där var också konungen. Förut hade han skickat omkring sändebud och friat till drottningar och prinsessor, men nu började han att glömma alla andra för liten Karin. Och ändå fick hon inga fiender. Blygsam gick hon i den festliga hovskaran med sitt goda och friska ansikte omgivet av en stor och svart, med pärlor överströdd mössa.

Än var det tornerspel, än dansades det med facklor eller svärd. Än kom det ett segerbud från Östersjöns andra kust, där det svenska baneret nu började fladdra över korsriddarnas forna borgar. Eller också var det den tappra Klas Kristersson Horn, som hade varit ute på sitt amiralsskepp »Sankt Erik». Under uppresta äreportar höll han då sitt intåg vid lurars klang och med sina fångar framför sig.

STJÄRNORNAS SPÅDOM BESANNAS.

Men annat intåg blev det, när unga Nils Sture kom hem ur kriget. Dag och natt tänkte Erik på hans ljusa hår. Det var så ljust, att det nästan var vitt. På det håret ville han se en skymflig halmkrans. Beskylld för att ha felat som krigsman, blev herr Nils upplyft på en utsvulten åkarhäst. Framför honom gick en lång rad av tiggarbarn och gummor, och vid Göran Perssons hus blev hans hatt krönt med en stor krans av halm. Göran sprang själv ut genom porten och ropade till honom, att han var en förrädare. Knektarna, som stodo omkring, ropade till svar, att herr Nils hade förhållit sig som en ärlig svensk i striden.

Karin Månsdotter hade aldrig drömt, att kung Eriks sorgmodigt milda ögon skulle kunna isas av ett så rasande hat. Han ville lysa och berömmas, men han var också stolt över att kunna visa sig grym och utan hjärta. Förskräckt märkte hon, att hans förstånd begynte omtöcknas. Men hur hon strök över hans panna och viskade sina stilla, kloka ord, kom lugn efter stormen. Och då gick han ångerfull omkring och räckte sina händer åt Sturarna och bad dem att låta allt vara glömt. Det hade varit en dålig dag för Göran Persson den gången, då kung Erik stannade framför nötsäckarna vid Trångsund, det var visst och sant, ty liten Karin var ibland starkare än han.

Genom sina spejare fick Göran Persson emellertid veta, att de förnärmade Sturarna och deras vänner sinsemellan talade bittra ord om kung Erik. Han övertalade därför konungen att bjuda dem till sig med låtsad vänlighet. Svante Sture var en ofarlig och fridsam gammal ädling, som helst satt vid de stora oxstekarna hemma på Hörningsholm och lät sin hustru styra. Därför fick hon också heta »Kung Märta». Men nu anade han det värsta, och under vägen tog han nattvarden. Vid framkomsten blevo också genast alla gästerna gripna av vakten, blott inte Abraham Stenbock, som Göran Persson ledsagade till ett präktigt sovrum. Sedan drog han igen dörren och lyfte fram ljusen.

»Herr Abraham», sade han med sitt bästa småleende, »här är ett brev till Tyskland om några guldkedjor och harnesk, som jag skulle skaffa åt kungen. Men det är bättre, om ni sätter ert frejdade namn under.»

Herr Abraham tyckte, att det var ett dumt påfund, men doppade till sist pennan och skrev. Som Göran Persson hade fått tillbaka brevet, skyndade han till kung Erik och sade:

»Nu har jag hittat ett brev, som bevisar, att herrarna äro sammansvurna. Harnesk betyder, att de behöva soldater, och guldkedjor betyder pengar.»

Skrämt och sinnesförvirrat stirrade Erik på orden och nickade. Och nu blevo fångarna förda till Uppsala slott för att stå till doms inför ständerna. Menlös och utan tankar på något försåt, kom också herr Nils ridande och blev genast insläpad i ett fängelse liksom de andra.

Det var vid den vårkvittrande och minnesrika Eriksmässotiden. Men hur olika nu mot den majdag, då Gustav Vasa barskt skälmaktig red från Uppsala högar bredvid den bekransade ärkebiskopen! I kung Eriks själ bredde sig vansinnets skymning, och en dag sprang han ned till fängelserna. Han var helt och hållet klädd i svart sammet med svart mantel och styva, svarta fjädrar i mössan.

Ångerfull kastade han sig på knä framför gamla herr Svante på det smutsiga golvet och bad honom förlåta allt, vad han hade fått utstå. Men som han hade rest sig för att gå ut med herr Svante, skymde det åter i hans själ, och han vände sig om och sade:

»I kan ändå aldrig förlåta mig skymfen mot er son, herr Nils!»

Sedan rusade han ut. Förvirrad vandrade han av och an med mössan djupt neddragen över ögonen, och blev än vit, än röd.

Under tiden satt herr Nils i sitt fängelse och tröstade sig med att sjunga. Han stämde upp psalmen:

»Må jag olyckan ej undgå,

men ogunst få

av världen och dess första;

så vet jag dock en säker konst:

att söka gunst

hos Gud, som mig kan trösta.»

Därefter tog han bönboken och lade sig på sängen, men i detsamma slogs dörren häftigt upp på vid gavel. Kung Erik kom in med en dolk i ena handen och ett spjut i den andra.

»Ja, är du nu här, din riksförrädare!» ropade han till fången, som sprang upp från bädden för att hälsa honom.

Kungen stötte i detsamma sin dolk genom hans arm, men herr Nils drog ut klingan, kysste på fästet och lämnade vapnet vördnadsfullt tillbaka.

»Nådig herre», sade han »jag är oskyldig och har aldrig förtjänat er onåd.»

Då stötte dåren till honom med sitt spjut och ropade vilt stammande till drabanten att sticka ned honom.

Förfärad över sitt eget dåd och utan att längre veta, vad han gjorde, sprang kung Erik ut från slottet och bort över gärdet. Hans gamla lärare skyndade efter honom, men stupade också för drabanternas hillebarder. Alla fångarna skulle dödas. Med den befallningen återkommo drabanterna, och på sina gnyende järn tillslötos slottsportarna. Gamla herr Svante vecklade om sig sparlakanet vid sängen och pekade själv på hjärtat, så att spjutspetsarna skulle träffa rätt. Men nere i valven ljöd det strid och rop, ty några av herrarna försvarade sig, så länge de kunde, med vedträn. Slutligen blev det då stilla. Göran Persson kände, att ovanpå en sådan skräckdag behövde han vederkvicka sig med ett dundrande gästabud. Kortlapparna flögo på bordet över de våta ringarna efter kannor och krus. Men var kung Erik hade gömt sig, det visste ingen. Han hade smugit sig undan borta i skogarna, förföljd av sina samvetskval. Det blev sent, bägarna stöttes ihop under skratt och visor, men kung Erik var och förblev borta.

Först på tredje dagen upptäcktes långa därifrån i en avlägsen socken en skygg flykting i bondekläder. Han letade sig fram mellan buskarna och lyddes efter vart prassel. Det var den vansinniga kung Erik, och han hade varken ätit eller sovit. Drabanterna förde honom till Karin Månsdotter, och hon lade hans huvud i sitt knä. Med sina smekningar drev hon stundvis åter bort töcknet ur hans sinne.

Förtvivlad klagade han själv över sina brott och befallde i sin ånger, att Johan skulle släppas lös ur fängelset. Han kastade sig till och med på knä framför honom och frågade ödmjukt, vem av dem som var den verkliga konungen. Och nu skulle hans älskade Karin få lönen för all sin trohet. Knektdottern, som hade sålt nötter på torget, den forna småpigan på hans slott, blev högtidligt införd i Stockholms Storkyrka och krönt till drottning. Två bönder, som voro hennes morbröder, blevo sedan framför altaret slagna till riddare. Men av de förnäma gäster, som hade blivit inbjudna, syntes inte många.

De samlades i stället i Vadstena kring hertig Johan och den sjuttonåriga och oförskräckta hertig Karl. Under en gammal ek lovade bröderna varandra att befria landet och fäste eklöv i hattarna till förbundstecken. Hertig Magnus, den tredje brodern, behövde de inte spörja. Hans veka själ hade bräckts under striderna om Vasa-arvet. Sinnesslö satt han på en kungsgård och jollrade och smålog, när han tyckte sig höra nerifrån vassen, hur sjöjungfrun lockade honom med sin sång.

Framför upprorshären gick en gammal gråhårig kvinna och ropade bibelspråk och spådomar. En dag, när kung Erik stod med Göran Persson i slottstornet i Stockholm, fick han se, hur hären närmade sig med sina baner över Rörstrandsängen.

»Nådigaste herre», sade Göran Persson efter att båda länge hade stått tysta, »hade I följt mitt råd och genast vid fängslandet lagt hertig Johans huvud mellan hans fötter, vore detta ogjort.»

»Du säger något», svarade kung Erik.

Dalkarlarna på slottet grepo efter några dagar Göran Persson. De trängde sig in i hans välförsedda hus, där många blanka kannor stodo kvar från forna dryckeslag, och togo också fatt hans åldriga mor.

»Förr hade jag trott, att himlen skulle falla ned, än att kung Erik skulle övergiva mig», sade han, där han stod med sönderrivna kläder.

Han och modern blevo nu vid stadsporten utlämnade åt hertigarnas folk, som förde upp dem bland de aldrig tomma galgarna på Brunkebergsåsen. Här blev han pinad till döds och steglad, och hans avskurna öron uppspikades, på pålen. Men modern kastade sig huvudstupa från hästen, så att hon bröt av sig halsen, och hennes kropp blev fastspikad i botten på ett träsk med en spetsig påle.

Kung Erik ville hellre spränga slottet i luften och begravas under stenarna än giva sig. Var dag dundrade kanonerna, men stadsborna öppnade till sist själva portarna för hertigarna. Den tillfångatagna konungen blev nedförd i Eskils gemak, där det nu var gott rum, sedan han själv förslösat allt silvret. En av hans vaktare var där nog grym att skjuta på honom med en bössa, så att han flera timmar fick ligga med blödande arm.

Så sannades då stjärnornas spådom om en man med ljust hår, fast den fruktade Nils Sture låg i sin grav. Det blev omkring Johans rödaktigt ljusa hår, som broderns kungakrona nu skulle glimma med alla sina ädla stenar. Men den kronan var liksom ett fågelbo, där svarta fåglar bygga, ty under den trivdes bara misstro och onda tankar. Kung Johan visste inte, var han skulle hitta ett nog säkert fängelse åt sin broder. Var funnos murar nog tjocka och galler nog starka? Han förde honom ända till Åbo slott och skickade järn och koppar till fjättrar. Men där kunde Ivan den förskräcklige komma från Moskva och befria honom. Då gömde han honom på Gripsholm och i Västerås och sist på Örbyhus. I sitt elände hade fången ibland ingenting annat att skriva med än en träpinne, doppad i kol och vatten.

Ensam satt kung Erik på sin pall och diktade psalmer och läste. Eller också talade han med sig själv och grät. Lycklig bredde han ut armarna, när järndörren ibland sköts upp, och hans älskade Karin för en stund fick stanna hos honom med sina barn. Då blev Gustav, deras äldsta son, lyft på hans knä och drog i hans grånade skägg med sina små händer. En tid bodde också Karin i rummen under hans fängelse. Men utan att någon berättade det för honom, blev hon en morgon förd därifrån för alltid. Borta i Finland hade Johan skänkt henne en vacker gård mellan skogsåsar och sjöar, för att hon där i frid skulle få sluta sina dagar. Liksom förut gick kung Erik till fönstret och ropade ned till Karin, att hon skulle sticka ut huvudet och tala med honom, men ingen liten Karin svarade honom längre. Jämrande slog han i fönsterposten och vankade så tillbaka till sin pall, där han bara hade sina töcknigt förvirrade tankar till sällskap. Men nästa morgon stod han åter vid fönstret och ropade.

Kung Johan log inte heller många glada leenden, fast han satt omgiven av musikanter och sång. Mitt under en svärdsdans var han en gång nära att bli nedstucken av några sammansvurna, som ville befria brodern. Orolig bad han sina rådsherrar och ständer om lov att i nödfall få taga Eriks liv. Och de voro numer inte bättre än sin mästare, utan svarade ja. Med ängslan såg han också på broderns lilla son, Gustav. Det berättas, antingen det så är osant eller sant, att en hovtjänare tidigt en morgon därför stoppade den sexåriga gossen i en säck och bar ut honom ur staden för att dränka honom. De råkade då att möta en förnäm herre på vägen. Han började undra, vad det kunde vara för tung börda, som en så fin tjänare omakade sig med att gå och kröka ryggen för. Nyfiken grep han fast i mannen och befallde honom att sätta ned säcken. När han knöt upp den, igenkände han den arma gossen, som låg där hopkrupen och hjälplös. Han tog honom genast vänligt med sig och skickade honom i hemlighet bort från Sverige.

En gråkulen februaridag, när Erik frusen värmde sig framför spiseln i sitt rum på Örbyhus, bultade det emellertid på slottsporten. Det var två illa kända män, som kommo från kung Johan med ett brev till slottsfogden. De fingo då stiga upp och bereda sig för sitt verk, och en dag blandade de ett gift i den ärtsoppa, som bars in till fången. Hur allt tillgick vid det ljus, som sedan under den långa, mörka natten brann i det ensliga fängelset, kan nu ingen veta. Det sägs, att han slutligen förlät alla människor. Och när dagen åter sken på gallerstängerna, hade den skuldbelastade och olyckliga kung Erik slutit sina ögon.

Kistan hopslogs av ohyvlade bräder och kläddes inuti med taft. På locket fastspikades ett par guldgaloner, så att de bildade hans namnbokstäver och en krona. Präster, studenter och några adelsherrar följde kistan till Västerås’ domkyrka, och på gravstenen inhöggos konungabokens ord: »Riket är förvänt och vordet min broders. Av Herranom är det hans vordet.»

VASA-ARVET BLIR RÄDDAT.

Kung Johan blev gammal och grå, och hans skägg böljade lika långt som Gustav Vasas, men den kärlek och vördnad, som omvärvde hans fader, vann han aldrig. Slott och kyrkor byggde han, helgonen fingo nya silverskrin, och på de forna konungarnas gravar satte han praktfulla vårdar. Men på många marker, som i Gustav Vasas dagar hade plogats till åker, susade nu åter stora skogar. Allt som var vackert, tyckte Johan om. Han befriade ibland stadsbor från somliga utskylder, blott de byggde vackra hus med prydliga tegeltak. Laurentius Petri, den åldriga ärkebiskopen, sov nu under en stenhäll i Uppsala domkyrka, och vid gudstjänsten började det åter att gå påviskt till med ljus och knäfall. Till och med då kung Johan satt till bords, spelades och sjöngs det koraler. Bitter mot sig själv och hela världen, gick han sedan ofta långt in på kvällen, av och an i slottskapellet, och ännu efter hans död tyckte sig hovfolket där höra hans steg.

Katarina Jagellonica hade i fängelset fött honom en son, som aldrig ens fick titta i Luthers katekes utan bara läsa i påviska böcker. Han hette Sigismund. Honom valde de katolska polackerna till konung. Jubel, hornstötar och äreportar hälsade honom vid hans intåg i Krakov, och fullt av åskådare stodo utefter husväggarna. Bakom honom i hovföljet åkte också kung Eriks och Karins dotter, Sigrid.

Bland en hop tiggare kom hennes blick att stanna på en ung man med ett vekt och själfullt ansikte. Det såg ut att bära på så många lidanden och tankar, att hon hade svårt att glömma det. Hon blev därför helt bestört, när tiggaren litet efteråt kom upp på själva slottet och under ödmjuka bugningar och knäfall blev införd i hennes kammare. Där böjde han sitt huvud och bekände med darrande stämma, att han var hennes egen broder Gustav, som i så många år hade levat skild från de sina. Gråtande hörde hon honom berätta, hur han om nätterna brukade gå och borsta kläder åt de resande på ett värdshus för att få sitt uppehälle, så att han sedan om dagarna kunde besöka de lärdas föreläsningar. Förklädd i en tiggares paltor, hade han nu vandrat till Krakov för att få se sina fränder i hela deras kungliga ståt.

Hon märkte, att han redan var en mycket lärd man. Så gott hennes egna små tillgångar medgåvo, försökte hon att hjälpa honom med några anspråkslösa gåvor. Därefter måste de båda syskonen åter säga farväl, och han vandrade bort. Men för några korta dagar skulle också han en gång bli hälsad med hornsmatter som en furste, och det var i det avlägsna Moskva.

Ivan den förskräcklige hade då redan för länge sedan fått sin grift under det röda täcke, som förut berättats om. Mitt ibland sina grymheter hade han dock suttit och drömt stora drömmar om, hur hans ryska rike småningom under tiderna skulle kämpa sig fram ända till Östersjöns strand, där svenskarna nu hade städer och land. Den tsar, som nu styrde, lät därför bjuda Gustav till sitt slott och undfägnade honom på det präktigaste. När de sedan emellanåt sutto i enrum och språkade vid sina bägare, sade ryssarnas tsar:

»Rödblommig och svart och dejlig är min dotter Axinia. Och vem som helst av mina krigare går utan betänkande lydigt i döden, bara jag knäpper med fingrarna och pekar. Nåväl, svenska prins! Min dotter skall bli din, och en krigshär skall följa dig, om du vill övergå till vår ryska tro och fordra, att Sverige lämnar dig sina erövringar vid Östersjön som fädernearv.»

Ingen övertalning kunde likväl förmå den fattiga främlingen till ett sådant svek mot sitt barndomsland. Otålig reste sig då en dag den uppbragta tsaren och lät slå honom i kedjor. Slutligen förvisade han den avtynade fången till en liten småstad, där han snart dukade under för sina sorger och krämpor. Tsaren skickade nog pengar till hans jordafärd, men guvernören på stället stoppade dem i sin egen rymliga ficka. Bredvid vägen från staden, där bondfolket i sina skinnjackor brukade gå och sjunga sina sorgmodiga visor, var en lövig dunge. Stammarna lyste lika vita som i en hage vid en Mälarvik, och där under björkarna fick i all torftighet kung Eriks son sin gravkulle.

Efter kung Johans död redde sig nu emellertid Sigismund att segla över från Polen för att låta kröna sig också i sitt svenska arvrike. Då blev det hertig Karls tur att stiga fram och se efter, hur hans fränder förvaltade Vasa-arvet. Barsk att möta och ofta grov i orden, men skarpögd som en falk, sådan var hertig Karl, och på honom kunde menige man lita. Han skyndade sig att kalla prästerna till Uppsala, och där lovade de alla att med liv och blod försvara den luterska läran. Det beslutet vred en sista gång ordentligt om nyckeln i landets port mitt för näsan på alla främmande ränksmidare. Också blev det sedan ihågkommet med en sådan vördnad, att det underskrivna pergamentet hundra år därefter nedlades i ett skrin av silver till evärdligt förvar.

När Sigismund kom med sina granna polacker till Uppsala för att krönas, tyckte många av hans vänner, att ett sådant fullskrivet kalvskinn inte var mycket att hålla på. Men hertig Karl tänkte annat. På sina knän måste Sigismund vid kröningen lova framför altaret att hålla svenskarnas beslut. God katolik som han var, kändes det för honom som en svår synd, ty han ville annars gärna vara en ordhållig man. Men det påvliga sändebudet Malaspina hade nyss förut tröstat honom med, att han i alla fall inte framdeles behövde bry sig om ett löfte till kättare. Därför räckte han upp fingrarna och började eden. Sakta och småningom sjönk likväl handen allt mer och mer. Då steg hertigen fram i sin hermelinfodrade röda sammetsdräkt och tillsade honom att hålla upp fingrarna.

När kröningen var slut, samlades svenskar och främlingar till ett präktigt tornerspel. Under en takhimmel, som i hörnen var prydd med yviga fjäderbuskar, satt Sigismund, allvarlig och tankfull, med vackra drag och ädel uppsyn. Det var först när det gällde kättare, som det brukade komma en darrning i pipskägget. Han talade alltid litet och tog ofta åt radbandet. Omkring honom glimmade hans polacker i guldsirade rustningar, och ur deras språksamma och livliga skara framred nu en ståtlig ädling.

Inkommen på rännarbanan, hälsade han höviskt de svenska, som mest voro klädda i gråa järnet. Han utmanade vem som helst av dem, känd eller okänd, som hade lust att bryta en lans i ärlig dust.

Då närmade sig med nedfällt hjälmgaller en smärt ryttare från svenskarnas sida. Med lansen väl stödd i armhålan stormade han fram mot den polska kämpen. Alla hjärtan bultade av förväntan. Snabbt och skickligt gav den obekanta ryttaren polacken en stöt, så att han tumlade ur sadeln och vände järnskorna mot himmelens sky.

Svenskarna jublade och vinkade. Ännu högre brusade deras bifall, när segraren steg ned från hästen och avlyfte sin hjälm. Mjuka lockar föllo ned över de bepansrade skuldrorna, och där stod, varm i kinderna - en svensk kvinna!

Polackerna blevo nu rätt lågmälda en stund. Men så snart de väl hade följt Sigismund tillbaka till Stockholm, började han att glömma sin heliga konungaförsäkran. Han lät både viga nunnor och fira påsken som rättrogen katolik. Svenskar och polacker togo nappatag med varann på gatorna, och det blev uppenbart, att Sigismund förde svek i skölden.

Då tog småningom hertig Karl styret i sin starka hand, och det blev uppror och strid. I dimman vid Stångebro, där kulorna snart började vina från kvarnhus och backar, ryckte han fram till det avgörande slaget, som gjorde honom till ensam herre och slutligen till konung. Sigismund fick segla tillbaka till Polen, men led skeppsbrott på vägen, så att han med knapp nöd kom ur vågorna. Och med sin syster måste han sedan ett långt stycke skaka på en lerig bondvagn. Det blev hans hemkomst från det förlorade arvriket.

Liksom Gustav Vasa uppställde Karl det målet, att han skulle skaffa sitt folk välstånd och ordning. Gick han en morgon på Skeppsbron och såg någon främmande köpmans säckar med valnötter och andra gotter, då mörknade han.

»Du skall bara få rovor med dig tillbaka», sade han.

Men kunde köpmannen visa, att han hade spannmål och salt eller andra nyttiga ting, lät svaret blidare.

»Du skall få med dig både järn och koppar», svarade då konungen.

Fogdar och domare höll han efter, och gällde det, lovade han, att hans käpp skulle dansa polska på deras rygg. När han slog med sin lilla silverhammare i skrivbordet, tordes ingen knysta. Sällan behövdes det heller mycket, förrän det blossade till över ansiktet ända upp till de tre nedkammade testarna på den höga pannan. Och då stannade ingen och såg honom stint i ögonen, utan då stod den bäst, som stod dörren närmast. Allvarligt och sparsamt gick också allt till omkring honom. Ett bröd och ett halvstop öl ställdes fram åt var och en till kvällsvard, och drottningen satt och mätte ut tråd åt pigorna.

Men den gången, då han grep kronan, hade han låtit många herrar, som varit Sigismund trogna, utan nåd plikta med sitt liv. Gråtande gingo änkor och barn. En av dem, Johan Sparres hustru, förde sedan alltid med sig sin makes avhuggna huvud, vart hon färdades. I Visingsö kyrka förvaras det än i dag i en liten trälåda, som står på hennes kista. Det blod, som hade flutit, låg stundvis tungt på konungens samvete, just därför att han ändå på botten av sin orädda själ var en rättänkande man.

Inte heller han, den fjärde och sista av Gustav Vasas söner, kunde alltså motse sina dagars slut utan ångest. Likväl märkte alla, att hans ögon begynte tindra, när hans son, den unga Gustav Adolf, kom emot honom i salarna som en frisk fläkt. När Vasarna lade sina händer på den av sina söner, som de mest älskade, då drömde de, att han en dag skulle fullgöra allt, vad de själva inte förmått, allt det goda och stora, som de blivit kallade till - som blivit deras verk, sedan de genom sagolika öden lyfts till högsta makt över sitt svenska folk. Och i den tröstedrömmen blev Karl då slutligen lagd på sin bår på Nyköpingshus, Folkungarnas gamla olycksborg.

Långt i öster hade nyss hans härar tågat fram ända till Moskva. Det sista från denna världen, som hade viskats till den döende, var segerbudet, att hans svenskar hade erövrat det rika, mäktiga Novgorod. Men ett annat och ännu större ord kunde ha sagts över det bleka och dystra ansiktet, som nu låg där i sin djupa sömn mellan vaxljusen på Nyköpingshus. Han var den enda av Gustav Vasas söner, som på allvar hade förstått, att Vasa-arvet var något annat och mer än blott och bart makt och härlighet. Ett befriat folk med skylar och såtar på åkrarna och den svenska bibeln på predikstolen, det var det rätta Vasa-arvet. Och det arvet räddade den nionde Karl åt sin son och svenskarna.

SEGRARNAS DAGAR. PROTESTANTERNA GRIPA TILL VAPEN

Mellan Bömens trädgårdar och berg låg det stolta Prag med sina murar och torn vid torn. Bömen räknades då som ett av kejsarens arvland, men bland skatterna i slottet på borgkullen förvarades ännu den gamla bömiska kungakronan.

De kulliga bergen voro klädda med vingårdar och hade järn och silver i sitt djup. Och folket höll på sin självständighet och frihet. Fast gatorna i Prag slingrade medeltidsaktigt krokiga, och fast stadsbron stod kantad med ålderdomliga helgonbilder, blåste det friska vindar genom sinnena, och där bodde många protestanter.

En majdag 1618 samlades protestanterna, förtörnade och upproriska, ty den katolska kejsaren hade låtit stänga ett par av deras kyrkor.

»Vi äro fria män, och fri är vår tro!» ljöd det från skaran, som under larm och rop drog upp till slottet.

Det var både krigare och köpmän, och alla buro de vapen. De allvarliga herrar i svarta strumpor, som gingo främst, begåvo sig in i salen till de kejserliga ståthållarna, följda av så många, som kunde tränga sig med. Där rann sinnet på dem, medan det tvistades. Utan att spilla fler ord grepo de två av de förskräckta ståthållarna och en skrivare om händerna och fötterna och kastade alla tre rätt ut genom fönstret från tredje våningen. De tumlade runt i luften med utspärrade ben. Under dem var det hela tjuguåtta alnar djupt ned till botten i slottsgraven.

»Så går det till att skipa rätt efter gammal bömisk folksed!» ropade protestanterna och stucko ut sina huvud för att se efter, hur resan slutade.

Men rådsherrarna, som hade råkat att falla mitt på en stor sophög, voro snart på benen igen och sprungo, allt vad tygen höllo. Protestanterna sköto några skott efter dem, men träffade bara deras kappor, och flyktingarna dröjde inte att ila till kejsaren och berätta om sina blånader.

Djupt inne i sitt stora slott i Wien satt kejsar Mattias, sjuk och åldrad, med radbandet i knät och talade om fördragsamhet. Men när han hade slutit sina trötta ögon, blev hans frände Ferdinand vald till kejsare över de tyska furstarnas riksförbund. Framför den heliga jungfruns altare hade han lovat att åter upprätta den katolska kyrkans välde. Klok och kraftfull och omgiven av munkar och präster, var han man att minnas sitt ord. Han kände sig inte blott som Europas dörrvakt mot profeten Mohammeds bekännare under de turkiska fanorna, utan det var hans dröm, att makten över kristenheten skulle delas mellan honom och påven. Det drog upp till oväder över hela hans stora rike, ty många av småfurstarna och deras undersåtar hade längesedan blivit protestanter. Förr var det ju påven, som bestämde i andliga ting, men det kunde inte längre tillfredsställa människornas tro, och det hindrade dem i deras rätt att fritt forska och tänka. Det världsliga började allt mer och mer att uppresa sig mot den gamla kyrkan.

Också i Norden mullrade krigets åskor. Svenskarnas ungdomliga konung, Gustav Adolf, brann av längtan efter stordåd. Han höll redan på att utbilda en ny krigskonst och på samma gång att föryngra och fullborda Sveriges inre byggnad. Jorden är alltid ung, alltid ny för det modiga och unga. Ingermanland och Karelen hade han redan erövrat. Snart skulle också Livland följa efter, så att Östersjön ända nedifrån Riga och upp till sin nordligaste bukt böljade mellan svenska stränder. Men kejsaren ryckte på axlarna åt hans bragder i de avlägsna bygderna. För honom var den katolska Sigismund i Polen ännu Sveriges rätta arvsherre och Gustav Adolf endast en upprorsman, som han inte ens ville hedra med kunganamn. Allt vad kättare kunde kallas, var han besluten att utrota utan nåd, och sådana hade han på nära håll. Med strålkronan om sitt huvud blickade ännu från hans baner Guds moder över hans härar, som med handen på korset lovade att för henne offra sitt blod. Den oundvikliga striden var kommen. Prag blev erövrat och hårt straffat. Protestanterna flydde från sina rivna kyrkor och skövlade hem och sågo sig oroligt omkring efter en hövding. Vem var stark nog att i handling bli den nya tidens man? Vem skulle samla dem och föra dem till seger, så att deras unga trosbekännelse inte blev ett stackars tynande ljus, som för alltid blåstes ut av ovädret?

Krigets alla onda andar flögo ut över Tyskland för att härja och föröda i hela trettio långa år. Plogen fick stå och rosta. Hästarna spändes för kanoner. Bönderna fingo plocka ollon och rötter ur jorden för att stilla sin hunger. Som väldiga molnjättar framskredo kejsarens krigshövdingar och strödde lågor och rök över länderna. Med bävan och beundran blickade knekthoparna upp till dem och följde dem blint genom kulregnet. Vad gjorde det en soldat, om han inte fick någon sold! Skenet från brinnande halmstackar och gårdar lyste honom, när han om natten vadade över kärr och floder och kämpade sig fram till en borg eller stad, där det fanns fulla skåp och källare att plundra.

Framför ett palats i Prag stannade ibland en lång rad av sexspända resvagnar. Hästarna leddes in till marmorkrubbor, och livdrabanter och adliga pager skymtade i trapporna. Var afton samlades otaliga gäster i de upplysta salarna, men värden själv förblev oftast osynlig. Infann han sig vid det dukade bordet, satt han dystert inbunden och teg. Han var gulblek och mager med små svarta, brännande ögon. Yttrade han till sist några korta ord, lyssnade hela bordslaget andlöst som till en spåman, till någon gåtfull röst ur det fördolda. Tyst skulle det också vara omkring honom. Tjänarna fingo gå i ljudlösa tofflor, och herrarna lindade sidenband om sporrarna, så att de inte klirrade. Det var den väldigaste och mest fruktade av alla molnjättarna, och han hette Wallenstein.

Som ung hade Wallenstein inte ägt någon större förmögenhet, men då gifte han sig med en gammal, mycket rik änka, som snart dog och lämnade honom alla sina ägodelar i arv. Genom att för lågt pris sedan inköpa de fördrivna protestanternas slott och gårdar förvärvade han sig ofantliga jordagods. Fritänkare som han var, bekymrade han sig föga om de troendes tvister. Med hjälp av sitt krigarrykte och sina rikedomar uppsatte han i stället åt kejsaren en stor här och lät soldaterna föda sig själva liksom gräshopporna genom att förhärja, vad som fanns. Långt från helt andra land samlades äventyrare och togo värvning under hans fanor för att vinna ära och byte. Hans vildaste ryttarskara brukade kallas kroater. Och där kroaternas silversmidda hästbetsel blänkte fram genom krutröken, där visste både katoliker och protestanter, att det inte gavs någon förskoning. Ett sådant gissel kunde de tyska furstarna slutligen inte längre uthärda. De förmådde därför kejsaren att rycka högsta makten över hären från Wallenstein och lämna den åt en annan av molnjättarna, den sjuttiåriga, aldrig besegrade Tilly.

Högt uppe från Magdeburgs vallar, som nästan liknade klippbranter, sågo snart protestanterna, hur Tilly närmade sig med sina soldathopar, som grånat under fanorna. Men vad var det för nytt och främmande rop, flög över folkskaran på muren?

»Ned med de kejserliga», ljöd det, »och leve konungen av Sverige!»

Den duktiga krigare, som stod där raklång i stigbyglarna och spejade åt alla håll för att leda försvaret, var en god svensk till sinnet, om än tysk till sin börd. Han hette Falkenberg och hade förklädd smugit sig in i staden. Märkliga ting hade nämligen skett vid Östersjöns kust, där en stor kungsflotta med svenska flaggor plötsligt hade landat. Det är en ynklig lott att bara sitta hemma vid stugkitteln och gnata och sucka över, att tiden är ond. Den unga Gustav Adolf var en storsvensk herre, och det storsvenska, det är aldrig att linka bakefter och låta andra vinna segrarna. För honom var det storsvenska att låta hela folket föryngras och leva upp och att sedan med det folkets hjälp dristeligen sträcka handen mot själva banerstången mitt i tidens främsta flock. Förgäves hade mäster Olov inte talat från sin korg i Storkyrkan, fast han nu sov under sin oansenliga sten. Gustav Vasas sonson glömde inte, vad som var det rätta Vasa-arvet, utan nu kom han för att bistå de tyska trosförvanterna. Städer och fästen föllo i hans händer, och framåt gick marschen i damm och snö - helst i snö, ty med den voro hans svenskar och finnar bäst förtrogna. Men skulle han hinna att rädda det protestantiska Magdeburg, som hade slutit förbund med honom? Sachsarnas kurfurste satt och klunkade sitt öl och visste ännu inte rätt, vad han skulle tänka om de obekanta gästerna, utan nekade svenskarna att tåga genom hans land.

Då fann Tilly under tiden på att bruka en krigslist. Dag och natt hade hans stora belägringskanoner dundrat utanför Magdeburg, där man började att mista allt hopp, men nu lät han dem med ens tystna. När natten bröt in, sutto de uttröttade vakterna gäspande och vakande omkring Falkenberg på vallarna, men inte ett ljud hördes längre från Tillys läger.

»Han vet, att svenskarna äro i antågande», tänkte magdeburgarna. »Mot sin vana bereder sig den gamle på att fly. Om några dagar kunna vi åter få öppna stadsportarna.» Själaglada gingo de flesta fram mot dagningen hem och lade sig i sina egna sängar för att äntligen få vila ut. Men knappt hade om morgonen sjuslaget förklingat från stadstornet, när en svindlande stormstege restes mot den tysta stadsmuren. Följd av en skara mörkhyade valloner, uppklättrade en man, som aldrig darrat. Det var överste Pappenheim. Var gång stridslusten eller vreden drev blodet till hans panna, brukade två streck, som liknade svärd, framrodna ovanför hans rynkade ögonbryn. Ju högre han kom på stegen, dess rödare tecknade sig märket på pannan.

»Seger, seger!» ropade han, och slutligen fäste han den kejserliga fanan på muren, där de sista sovande vakterna hastigt blevo nedhuggna.

Falkenberg, som hade begivit sig till rådhuset, tvärstannade vaksamt och lyddes, och snart urskilde han tydligt skott och larm. Framför en yrvaken skara, som han i hast samlade på gatorna, skyndade han att möta Pappenheim. Steg för steg drev han honom tillbaka under ursinnigt handgemäng, men till sist stupade han själv för en kula.

Stormklockornas klämtslag och den stigande brandröken förkunnade småningom för hela nejden, att Magdeburg erövrades och förstördes. Sår, svält, vedermödor, allt hade Tillys soldater uthärdat för att få vara med om sådana timmar som nu. Här kunde den fattigaste knekt bli rik till döddagar, bara han gjorde en god fångst. Här fanns det inte längre lagar och ordning. Det var bara att bryta upp lås och plocka kappan full. Men vem kunde släpa med sig marmorspislar eller bord och stolar och glasfönster? »Gott, slå sönder, och låt rasket brinna!» Det var det vilda rövarpackets lösen.

»Fram med guldpengar, din hund!» ropade kroaterna, när de fingo fatt i någon förmögen borgare. »Dubbelt upp! Omigen dubbelt! Har du inte fler, gott, då skall du dö!»

Kvinnorna försökte gömma sig i källarna och på vindar eller under likhögarna på de blodiga gatorna. På golvet i en av kyrkorna lågo slutligen över femtio halshuggna kvinnokroppar. Små barn sprungo omkring och ropade på mor och far utan att få något svar. Kroaterna grepo dem skrattande i fötterna, klövo dem med ett sabelhugg och kastade dem i lågorna. Bjälkar och tak störtade brakande, och hela Magdeburg insveptes i ett sådant eldhav, att hettan drev tillbaka segrarna och tvang dem att vänta med den sista plundringen till nästa dag.

Tilly såg med tårade ögon över askhögarna, när han höll sitt dystra intåg mellan ruinerna. Det rov, som hans män släpade med sig, då han slutligen tågade vidare, hade för honom ingen lockelse.

Efter nya härjningar satt han en natt i en hydda med sina hövdingar och rådslog. Magdeburgs rykande grushögar hade äntligen skrämt upp sachsarnas kurfurste från ölkruset. Med sachsarna till bundsförvanter ryckte nu Gustav Adolf fram till strid. Det gällde för Tilly, om han redan nästa dag skulle möta den unga segraren i öppet fältslag. Tvekande och ohågad skakade den mångbeprövade fältherren sitt åldriga huvud. Den röda fjädern, som från hatten hängde ned mot ryggen, viftade och vippade, och hans bistra ansikte var plöjt av otaliga fåror och små rynkor. Sträng och klok betraktade han allvarligt stridsbröderna med sina djupt liggande ögon. Men Pappenheim log i mjugg åt gubbens ängsliga försiktighet och slog sig otåligt för bröstet. Det fanns på hans kropp knappt ett ställe så stort som en hand, där han inte hade ärr och skråmor. Han var årsbarn med Gustav Adolf, och det var en sägen i hans släkt, att en ärrig Pappenheim en gång på en vit häst skulle övervinna en stor konung. Han brann av iver att få sitta upp på sin mjölkvita travare och pröva spådomens sanning.

Allteftersom han talade, uppblossade de svärdslika strecken på hans panna. Slutligen gav Tilly efter. Långsamt reste han sig och knäppte den gröna rocken. Utan att veta det hade de kommit att sitta i en dödgrävares boning, och gryningen begynte nu att lysa in genom de små fönstren. När de gingo ut genom det yttre rummet, fingo de se, att väggarna voro fullmålade med skallar, benknotor och likkistor. Mulen vek Tilly upp hattbrättet över sina yviga ögonbryn och satte sig i sadeln.

De befunno sig nu på slätterna vid Leipzig, och vid en ås i närheten av byn Breitenfeld uppställde Tilly sin här. En av kroaterna hade mist sin häst och stod allra överst vid en av hans stora, tunga kanoner. Hans gammalmodiga harnesk låg så tungt över axlarna, att det var en svår börda. Men bäst det var, började han ändå att jämfota hoppa högt upp och peka med sin sabel.

»Där komma svenskarna tågande!» ropade han förnöjt och gjorde allt högre glädjesprång. »Jag har goda ögon, men inte kan jag se, att de ha några kanoner. Inte kan jag heller märka varken några luntor eller några gafflar att stöda musköterna på. Och skyttarna gå ju inne mellan ryttarna som kvinnfolken mellan gossarna i en danslek. - Jag skall tala om något», utbrast han efter en stunds lugnare begrundan. »De där förstå helt enkelt inte gammal hederlig krigskonst. Jo, det är krigare! De kunna inte sitt eget yrke. Och så tråkigt de måtte ha, efter vad jag försport. Så fort de skola ha en ledig stund, få de ställa upp sig och sjunga psalmer. Förlåt mig, heliga jungfru, men då kan jag roligare visor. Nej, tvi mig för sådana strömmingsätare!»

Han märkte inte, att Tilly bleknade. Den fruktade molnjättens sjuttiåriga ögon sågo skarpare än hans. Genom fjärrglaset såg han de behändiga flintlåsen på svenskarnas musköter och de små lätta kanoner, som de dolde inuti brigaderna. Men vad var det för kanoner, som inte behövde mer än en eller två hästar framför sig? Jo, de voro av läder. Nåväl, att skriva på skinn och att kläda sig i skinn, det var gammal sak. Men att skjuta med rör av skinn, det var just ett infall för lapparnas nordiska bröder. Nej, sannerligen, det här var alls inte, som det skulle vara, varken inför en kroat eller en ärehöljd, vithårig fältherre av den gamla skolan. Här var det ett ungt snille, som med en ny krigskonst ryckte till storms mot det överåriga och föråldrade.

Tillys här stod uppställd i tretton ofantliga fyrkanter. De liknade tretton stora skansverk, ty innanför skyttarna reste sig i var fyrkant fotfolkets aderton fot höga pikar som väggar. Befälet pustade och kommenderade.

»Musköt på gaffeln, blås av luntan, öppna fängpannan!» ljöd det långsamt och omständligt.

Ibland kunde det behövas ända till nittionio särskilda grepp, innan musköten äntligen brann av med ett tungt hopp i den stödjande järngaffeln. Så hade det varit bruk att kämpa alltsedan medeltidens dagar. Höstsolen blänkte i de besvärliga järnrustningarna, men småningom höljdes den av dammskyar och blåaktig rök, och det blev allt skummare. Rörligt och lätt utbredde sig Gustav Adolfs trupper i långa linjer, och hans små kanoner begynte att spela. Pappenheim var redan nere i elden på sin vita springare för att söka konungen på den högra flygeln, där han brukade vara att finna. Sju gånger störtade Pappenheim fram till anfall, men kastades för var gång tillbaka under ursinnigt fäktande. Slutligen vände sig de vettskrämda hästarna och ryckte sina ryttare med sig i yrande flykt. Pikar och svärd korsades, musköterna ljungade, och Tillys förfärliga kanoner skakade marken.

Skumrasket blev djupare, och trummorna virvlade, för att soldaterna inte skulle tappa bort varandra. Övergivna av sachsarna, som redan hade tagit till fötterna, fortsatte svenskarna att rycka framåt. Med de oböjliga finnarna i spetsen jagade smålänningar och östgötar uppför sluttningen, och eldstrålarna lyste över deras ansikten. Men kunde det vara söner av Norden? Kroaten, som ännu stod kvar vid kanonen, tog sig fundersamt om huvudet. De voro ju mörka i synen, som om de nyss hade krupit fram ur Magdeburgs askhögar. Han såg då, hur en av dem vred ur håret, och var handen strök fram, blev håret ljust och gult. Krutröken hade lagt sig som en våt och svart färg över både hud och kläder.

En ryttare, som mitt i vimlet beständigt omgavs av blixtrande svärd, hade fått sin dyrbara spetskrage så tillsolkad, att den såg ut som en grå trasa. Han var en man i sina bästa år. Men han plirade närsynt med ögonen och var så fet och tung, att hästen flåsade och var alldeles höljd av lödder. Huvudet höll ryttaren tillbakakastat med en vajande grön fjäder i den bredbrättiga hatten. Över bröstet fanns inte något skyddande pansar utan endast ett gult älghudskyller. Det var svenskarnas konung.

»Håll ut, mina käcka gossar!» ropade han med ridderligt frimodig stämma. »Tänk på de våra där hemma. Ännu en timme, och segern är vår för oöverskådliga dagar och år.

»Jesus, Maria!» svarade de kejserliga, och i detsamma smattrade Tillys trumpeter.

Kroaten ryckte brått till sig en piska med knutiga snärtar. Den med vapensköldar och bilder sirade, jättestora belägringskanonen hade kört ned i marken med ena hjulet och stod och lutade. Framför den var ett spann av fjorton par hästar. Några lågo stupade. De andra stegrade sig för kroatens piskslag. Fradgan droppade från deras betsel, och hovarna lyftes i dunklet. Men det var omöjligt att flytta den urmodiga kolossen från stället. Svenskarna skyndade fram och togo Tillys kanoner och slungade deras eld mot hans egna soldater.

Ingen utom fältherrarna förmådde längre uppfatta, vad som skedde nere i förvirringen - ingen utom de övermänskliga molnjättarna, som kunde se i mörkret och hörde allt och visste allt. Tilly var nära att bli tillfångatagen och segnade nästan sanslös under de kolvstötar, som träffade hans huvud. De tappraste slöto en fyrkant omkring honom, och själv oövervunnen, fast slagen som hövding, fördes han vid muskötsalvor bort förbi de svenska lederna.

Den stora segern vid Breitenfeld var vunnen, och dagen begynte lida. Drabbningens åskor hade småningom tystnat, och mörkret bröt in, men ännu en gång uppställde konungen den trötta hären i slagordning. Den var hans dyrbaraste skatt, och han ville inte blottställa den för något överfall.

En gång långt förut, då han och hans finnar hade blivit överrumplade från ett bakhåll, stod han efter striden och såg bekymrad på de stupade. »Hur mången bragd», sade han, »skulle inte sådana hjältar ha utfört, om min oförsiktighet inte lett dem till en förtidig död.» Erfarenheten hade sedan småningom också gjort honom försiktig. När han därför nu omtänksamt hade berett sig för var fara, red han utefter regementena och tackade dem för en dag, som aldrig skulle glömmas. Han omfamnade den allvarliga Horn och rosade hans lugna rådighet och skakade hand med den muntra Banér. Därefter befallde han, att var och en av soldaterna skulle lägga sig ned över natten på det ställe, där han stod. Efter att ha uppfriskat sig med litet mat och dryck hos marketentaren lade han sig sedan själv i en vagn. I den hade han också haft sitt läger natten förut. Det var redan länge sedan han sov i sin egen kungliga säng. Än fick han vila i ett tält, än i en vagn, och de förnäma herrarna fingo skaka fram och åter på hästryggen eller vagnsbrädet liksom han. Och detta allt var inte bara ett äventyr för några veckor eller månader, utan månaderna länkade sig till år.

Det blev allt tystare över den sovande hären, som ledvis låg med sina vapen på den upptrampade marken, och natten tindrade. Mäster Olov, drömde du någonsin, när du i dina sista dagar gick vemodig och bortstött, att ditt ord skulle få sådana försvarare?

En småländsk ryttare satt ensam upprätt några steg från den tända vagnslyktan och stirrade på sitt svärd. Skytten bredvid honom vände på huvudet och sade:

»Det var en otäck klinga, getapojke, som du har med dig i fält, ett riktigt gammalt bödelssvärd. Stegel och hjul och galge äro ju ingraverade i stålet.»

»Så är det», svarade smålänningen. »Sjuk och tungsint kom en natt en utfattig bödel till far mins stuga och lade sig framför elden. Han tog litet vatten i handen och drack och sade med ett dystert skratt: Många skrockfulla sjuka ha inbillat sig, att de skulle botas, om de drucko ur min föraktade hand. Men mig själv kan det inte hjälpa. Min sjukdom sitter djupt här inne i bröstet och heter svårmod. - Vi andra kröpo undan i halmen, så långt vi kunde, och när det dagades, märkte vi, att han hade dött. Länge stod det hemska svärdet i vrån, utan att någon tordes röra vid det. Men så blev det krig, och då hängde jag det vid sidan.»

Smålänningen teg en stund, och sedan tog han vid:

»Under nionde Karls blodiga dagar gjorde det här svärdet mången ädel svensk fru till änka. Därpå sitter jag nu och tänker. Nu bruka vi inte längre vårt stål mot egna landsmän. Ser du, vem det är, som varsamt och vördnadsfullt, men ändå som en god kamrat, just nu lägger sig bredvid kungen i vagnen? Det är Banér. Också hans far blev halshuggen av kungens far. Där sova nu båda sönerna i syskonbädd.»

»Ja, det har kommit andra tider för oss svenskar», svarade skytten, knäppte händerna under nacken och föll i trygg sömn.

Konungen hade redan lugnt slutit ögonen bredvid sin tappra Banér. Faderns forna fiender och deras ättlingar hade till sist glömt allt gammalt groll inför hans ridderlighet och rättvisa och blivit hans hängivna vänner.

Först då solen åter höjde sig, ryckte hären fram till de kejserligas övergivna läger. Här hittades påsarna med Tillys hela krigskassa, och på trossvagnarna framletades de rövade skatterna från Magdeburg och andra plundrade städer. Och sådana hästar sedan! Det var något till travare att sitta upp på mitt i det soliga myllret bland erövrade fanor och kanoner. Sadlarna kunde ha anstått furstar. Tomt såg det ofta ut där hemma i lantkyrkorna och gårdarna, men hädanefter skulle det småningom bli annan ståt.

Nu blev det ett segertåg bland jublande protestanter, som kallade svenskmannakungen sin räddare och anförare. Nattetid genomvandrades djupa skogar, där uppsatta bloss lyste över vägen. Mellan vinbevuxna kullar gick tåget mot de praktfulla katolska biskopsstäderna i trakterna kring Rhenfloden.

PROTESTANTERNAS HÖVDING.

Vid Würzburg tronade ärkebiskopsslottet Marienburg på en brant höjd. Bron, som ledde dit över floden, hade sprängts, så att svenskarna måste kasta plankor över de gapande rämnorna. De första hisnade, när de i kulregnet skulle springa över på den smala spången, ty det var mer än tjugu alnar ned till vattnet. Men de modigaste vågade småningom försöket, och många togo sig över i båtar. Tidigt i mörkret en morgon fann en löjtnant vindbron nedfälld, men innanför stodo två hundra kejserliga vakter och frågade honom efter namn och lösen. Han hade bara sju man med sig, men han ropade:

»Jag är svensk. Fort hit, kamrater! Borgen är intagen!»

Det var hans svar. Då blev det ett ursinnigt fäktande, och överste Torstensson sprang fram och grep själva borghövdingen om livet.

När slutligen konungen kom och begav sig in i det erövrade slottet, var det full dager, och han betraktade de stupade, som lågo på borggården. Det var både knektar och beväpnade munkar. Flera av dem hade underligt röda kinder för att vara döda. Han började le, ty han förstod, att de hade kastat sig ned och lågo och blundade för att slippa en dräpande värjstöt.

»Stig upp!» sade han. »Er skall ingenting ont ske.»

Genast sprungo en mängd lik upp livs levande och skyndade sig att bugande eller på sina knän tacka honom för hans ädelmod. Sedan blev det att dela bytet. Soldaterna hittade så mycket guldpengar, att de sinsemellan mätte ut dem i hattkullarna som plommon eller körsbär. Mitt på borggården brast botten under ett framletat skrin, så att blanka dukater rullade mellan stövlarna. Då kröktes ryggarna, och alla fingo brått att plocka. Det var annat än att gå där hemma hos far och draga upp rovor.

Rustkammaren stod överfylld av vapen. Mariabilden i kapellet var av guld, och de tolv apostlarna, som raskt fingo göra henne sällskap till myntet, voro av silver. Men de många värdefulla böckerna blevo inpackade och skickade till de lärda i Uppsala.

Mitt under segeryran förvånade likväl soldaterna alla genom den strängaste tukt och ordning. Två av dem, som i början av kriget olovandes togo äpplen i en borgares trädgård, hade genast blivit hängda. Prövade någon att visa sig duktig med svordomar, fick han böta eller lägga sig på knä och göra avbön i de andras åsyn. Höll han sig undan vid andaktsstunderna, kunde han till och med bli ställd i halsjärn. Drack han sig rusig i någon erövrad stad, innan fienden var alldeles förjagad, fick han saklöst slås ihjäl. Kvinnor och barn och åldringar kunde gå trygga. De tyska protestanterna vande sig att förtroendefullt hälsa svenskarna som vänner och bröder. Och de flyende katolikerna bjöd konungen att vända om. Han kom inte för att tvinga i trossaker utan till att strida för trons frihet. Var han drog fram på sin segerfärd, mottog han trohetsed från befolkningen i städer och vida bygder.

Under tiden klappade på avstånd ett svagt och rolöst människohjärta av längtan och saknad. Hans drottning, den unga, vackra Maria Eleonora, hade aldrig mer en glad stund, sedan han hade lämnat henne. Väl reste hon tillbaka över Östersjön till sitt barndomshem i Berlin, men inga lustbarheter kunde döva hennes längtan till den make, som själv aldrig mer fick tänka på hem och lugn. Från allas läppar hörde hon hjältens namn. Men hur häftigt hon än tiggde och bad i sina brev att få följa honom, kunde han inte taga henne med sig bland krigets faror. Nu äntligen spändes hästarna för vagnen. Omgiven av ryttare, ilade hon överlycklig söderut för att under några snabba månader få leva vid hans sida i Mainz, den gyllene staden, där han gick i vinterkvarter. Där sutto de i glans och härlighet, omgivna av riksfurstar och sändebud.

Fast alltid värdig i sätt och tal, var konungen rik nog i sin själ att ha råd till ljus och mild glättighet mot alla. Han behövde inte låtsas ännu större än han var, genom att gå omkring med surt ansikte och se ned på världen med förakt. Sådana föraktare höra sällan själva till de bästa. Krigslyckan och den vördnad han väckte som människa hade plötsligt gjort honom till en av jordens mäktigaste, och drottningens ögon följde honom nästan med tillbedjan. Smärt och bar reste sig hennes hals ur spetskragen, och hennes krushåriga huvud vändes alltid åt det håll, där konungen befann sig. Hon var både nyckfull och egensinnig, men älska, det kunde Maria Eleonora. Alla hennes tankar och drömmar gingo mot honom, och i enrum satt hon och grät bittert över att vara en krigares maka. Hon hatade kanondundret och alla de många krigarbestyren. Hon ville sitta med sin kära gemål i ro framför brasan och låta stormarna vina därute.

Det fanns en allvarsman i svart sammet, som nu också hade infunnit sig hos konungen, och det var hans kansler, den vittberömda Axel Oxenstierna. Bevekande bad drottningen honom förmana sin herre att inte längre våga livet bland kulor och svärd. Men kanslern strök sitt tvärklippta pipskägg och svarade med att tala om fäderneslandet. Därmed följde han efter konungen till arbetsgemaket, och stängd förblev sedan dörren långt in på sena natten. Råd hörde konungen gärna, helst från en så oumbärlig vän och lärmästare som Oxenstierna. Först när båda hade prövat frågorna och enats, var stunden inne för handling, och då satte sig Oxenstierna att skriva, när konungen slutligen gick till vila.

En natt, då Oxenstierna satt framför vaxljusen, följde han i tankarna den budbärare, som med ett av hans brev vid bröstet galopperade bort mot Paris. Vem var det, som stod där i den franska kungasalen, i röda, släpande kvinnokjolar? De smala händerna mottogo brevet, men när ansiktet vändes mot budbäraren, syntes det, att det både hade pipskägg och knävelborrar. Konungen av Frankrike var det väl näppeligen. Han ville helst slippa alla regeringsmödor. Oxenstierna satt med slutna ögon och korslagda armar och visste gott, vem det var. Veckiga sidenkjolar hörde kardinalernas dräkt till. Det var den lysande kardinal Richelieu, som styrde hela Frankrike, och som slugt hade knutit ett nådigt förbund med de kätterska svenskarna för att trotsa den mäktiga kejsaren i Wien. Men hans misslynta rodnad, när han läste i brevet, skvallrade om, att det nu plötsligt hade blivit svenskarnas tur att föra ett myndigt språk.

Oxenstierna slog upp ögonen med ett hastigt leende över sina drag och grep åter efter pennan.

»Kära herre», viskade tjänaren, som smög sig in för att sätta nya ljus i stakarna, »så här dags på morgonen brukar I annars stiga upp efter en god sömn. Nyss hörde jag fyraslaget.»

»Så får jag då börja den nya dagen med ens», svarade Oxenstierna glättigt och letade bland sina papper.

Richelieu hade en godtycklig makt allt efter sin kungliga husbondes tillfälliga gunst, men den svenska kanslern och ädlingen hade andra meningar om lag och rätt. Vad konungen och han hade enats om, det skulle ärligt upptecknas och skickas hem till rådets begrundan. Gåspennan doppades och raspade, och återigen framtindrade ordet - fädernesland.

Det var för honom inte ett grannlåtsord i högtidsstunder. Det var arbetstimmarnas namn för hela den framtidsboning, som byggdes åt hans folk. Med det ordet tänkte han på räkningekammaren, där uppsikt hölls över landets räkenskaper och näringar. Han tänkte på den nya hovrätt, som skulle se till, att ingen blev orätt dömd, och på de nyss inrättade gymnasierna. Allt sedan de katolska lärarna begåvo sig åstad, hade svenskarna begynt att bli förråade och okunniga. Men nu hade det blivit att pluggande och läsande där hemma, så att det surrade i salarna. Svenskarna skulle fram i tidens främsta flock, det var målet. Ännu var adeln det kunnigaste och erfarnaste ståndet, och Oxenstierna var en adelns man. Att skapa ett lysande ridderskap, som med glädje gick i döden för sin plikt, det var hans högsta dröm, när han präntade ordet fädernesland. Själv mindes konungen med stolthet, att hans farfar var en svensk man, som hade vandrat i skogarna med dalkarlskläder och yxan på axeln. Förr, när ständerna kommo samman, blev det ofta buller och villervalla, men han hade givit dem en särskild riksdagsordning. Därigenom hade han gjort den gamla folkfriheten skickad att ha sin röst med i en ny tid, och i allt detta stod Sverige då framom de flesta andra land.

Småningom blev det full dager i rummet, och Oxenstierna kastade pennan och gick till fönstret. Nere i morgonljuset var det ett vimmel av människor, som jublade och viftade med hattarna. I ett galleri hade de sett en skymt av konungen, den breda och fryntliga folkhjälten med det frimodigt högburna och manligt vackra huvudet. Het och ivrig och med så tunga steg, att golvplankorna darrade, tog han i den tidiga timmen åter plats framför kanslerns brev och luntor. Och då var han inte längre bara en hjälte för menig man, utan en höglärd och skarpsynt herre, lika vältalig som annars krigiskt yrkesskicklig på slagfältet.

Arbetstimmarna och de yppiga gästabuden i Mainz togo dock slutligen en ända, och den olyckliga Maria Eleonora fick åter sätta sig att gråta. Med alla sina griller och infall kände hon sig som ett hjälplöst barn, så snart den förgudade makens starka hand inte längre låg i hennes.

Den stora protestanthären, där svenskarna numer endast bildade själva kärnan, bröt åter upp vid pukslag och trumpetskall. Klockringning och glädjerop hälsade Gustav Adolf i den fria riksstaden Nürnberg, och som hedersgåva fick han mottaga jordens och himlens glober av silver. Men när han hade övergått Donau och kom till bäjerska landamäret vid floden Lech, då väntade honom Tilly bakom sina förskansningar på andra stranden. Förgrämd och vredgad, grubblade den gamle ännu på nederlaget vid Breitenfeld. Det syntes honom, att han aldrig med lugn skulle kunna sluta sina ögon, om han inte först fick hämnas en sådan skymf för hans krigarrykte med en seger.

»Hör hit, gossar», ropade konungen till sina ryttare och red ut i den gyttjiga strandbädden på andra sidan. »Femtio riksdaler åt den, som tar reda på djupet i floden!»

En dragon förklädde sig då raskt till bonde. Han vadade ut i den strida och forsande alpfloden och kände sig för med en lång stång. Virvlarna stego honom snart ända upp över midjan, och Tillys knektar stodo och skrattade åt hans spelade fubblighet.

»Är du alldeles tokig, din bondtamp, som bara kliver på!» sade de. »Floden är ju tjugutvå fot djup.»

Det var goda upplysningar för den flinka dragonen. Med jämmerligaste röst bönföll han då männen, att de i all barmhärtighets namn skulle hjälpa honom över från de grymma svenskarna. En av knektarna drog av sig kläderna och gav sig ut i vattnet för att draga stackaren över med stången. Därigenom fick dragonen se, hur pass botten sluttade också på den andra sidan. Mer behövde han inte lista ut för den gången. Han låtsades bli rädd och kravlade drypande upp igen på det torra, så att den nakna och frysande knekten förargad måste vända om.

Nu kunde dragonen berätta konungen, allt vad han behövde veta. Sedan skyndade sig svenskarna att bryta ned några stugor och timrade efter dragonens beskrivning lagom höga bockar av virket. Oavbrutet visslade emellertid kulorna över vattnet. Alldeles på strandkanten upptände manskapet därför ett väldigt bål av tjära och våt halm, så att de osynliga kunde arbeta inne i den svarta röken och lägga ut en brygga på bockarna. En flock nedsotade finnar stormade raskt över till andra stranden med spadar och hackor i stället för vapen. Där började de, som inte stupade, att skotta upp jordvallar till skydd för hären, så att den skulle kunna följa efter. Under tiden stod konungen själv och riktade och fyrade av kanonerna, och dundret rullade inåt landet ända bort mot bergen.

Då kom Tilly själv ut ur sitt skansverk med styva, men ivriga steg. Han gav sig knappt tid att sluta ögonen och viska sin vanliga fromma bön till den heliga jungfrun. Utom sig av harm såg han, hur hans folk åter jagades tillbaka. Hattbrättet stod framtill rätt mot skyn ovanför den höga örnnäsan, och hårtestarna fladdrade silvervita omkring de skrynkliga kinderna. Runt om regnade kulor och splittrade trädtoppar över de vacklande leden. Utan tvekan ryckte han till sig en fana och skyndade framför sina tappraste valloner ned mot stranden. Men plötsligt sjönk fanan till jorden. Det ljungande åskväder var slutligen kommet, som för alltid skulle fälla molnjätten med sin blixt. Den kula, som ödet hade utsett att släcka hans långa krigarliv, hade nått honom. Med benet krossat ovanför knäet bars han vanmäktig och blödande bort av sina slagna och flyende skaror.

Tilly bäddades i den bäjerska kurfurstens vagn, som tungt och skakande förde honom till Ingolstadts fästning. Fjorton långa dagar fick han där sucka på sitt plågoläger. Jordisk vinning hade han aldrig sökt, och han lämnade sin anspråkslösa förmögenhet till delning mellan en frände och de trogna soldater, som följt honom i så många bragdrika strider. Blek av smärta framstammade den vördnadsbjudande, fast nedbrutna gubben sina råd till den sörjande kurfursten, men för hans egna olyckor fanns det inte längre någon tröst. Mullret av de svenska kanonernas åska trängde snart till sjukrummet och förföljde honom ända in i det ögonblick, då han drog sitt sista andedrag.

Svenskarna tågade emellertid vidare ända in genom Münchens öppnade portar. Protestanterna ropade, att nu kunde Gustav Adolf hämnas Magdeburgs förstöring. För sådana blodsdåd höll han sig dock för god och befallde tvärtom på det strängaste, att staden och slottet med de många konstskatterna skulle skonas. Men när han väl kom ned i tyghuset, förvånades han över att bara finna tomma kanonvagnar och inga kanoner. Det upptäcktes då, att de hade blivit nedmyllade under golvet.

»Står upp ifrån de döda och kommer till doms!» sade han skämtande och lät gräva upp kanonerna, en efter en. Det var hundrafyrtio stycken. När den nedersta hissades upp i dagsljuset, visade det sig, att den låg laddad med mycket märkvärdiga kulor. Den innehöll trettio tusen gömda dukater, som nu muntert räknades in i svenska påsar.

Förfärade sågo katolikerna, hur den oövervinneliga protestanthären mer och mer närmade sig kejsarens egen huvudstad. Tilly låg i sin kista, och den andra, ännu fruktansvärdare krigshövdingen, Wallenstein, som hade blivit bortvisad för sitt övermod, satt hotfull och förnärmad i ett av sina avlägsna praktslott. Framför honom låg en med stjärnkretsar överritad tavla. Om religionen ville han inte höra talas, men på stjärnorna trodde den mörka enslingen. De voro hans gudar. I stjärnornas ställning trodde han sig läsa sitt kommande liv, och de spådde honom stora, svindlande öden. Ändå fick kejsaren länge bedja och lova honom omätlig ära och makt, innan han åter steg ut ur sitt töcken for att bistå honom med nya värvade skaror. Tills nu hade Gustav Adolf lett krigshändelserna, men Wallenstein beslöt tyst och hemlighetsfullt att tvinga honom tillbaka mot norr, steg för steg, inte med ovissa fältslag, utan genom att anfalla hans bundsförvanter och genom svältkrig och nöd, liksom med en outgrundlig förtrollning.

Svenskarna måste då vända om för att hjälpa sina trogna vänner i Nürnberg, och en halvmil utanför staden byggde Wallenstein på tre kullar ett jätteläger, som alla talade om som en saga. Det var så stort, att vallarna och de tredubbla förhuggningarna av fälld skog omslöto både vattendrag och byar. Det tog många timmar att rida omkring hela denna krigarstad, och överallt blänkte harnesk och kanoner.

Utanför det tornkrönta Nürnberg stodo svenskarna som en orubblig vakt.

»Så länge jag andas», sade Gustav Adolf, »skall med Guds hjälp Wallenstein aldrig se insidan på Nürnbergs murar.»

Och till Oxenstierna, som befalldes att skynda dit med undsättning, skrev han: »Denna motståndare är en av de onda andar, som endast kunna fördrivas genom fasta.» Wallensteins befästa kullar reste sig som en spökvärld, vars invånare aldrig visade sig vid klart dagsljus på öppna fältet, men ändå spridde fasa och elände. Vattnet i traktens brunnar var förgiftat. Herrelösa hästar stapplade utmagrade på vägarna, och andra blevo vansinniga genom bromsarnas stygn, ryckte sig lösa och kastade sig huvudstupa utför branterna. På gatorna lågo människorna och dogo av hunger eller feber. I Wallensteins läger blev det slutligen så mycket ohyra, att soldaterna inte kunde sova om nätterna, och tälten voro ända från marken upp till spetsen fullsatta med gräshoppor.

Då väcktes Wallenstein en mörk höstnatt av skott och yrvakna skrik från barn och kvinnor. Mödrarna brukade skrämma sina små för svenskarna för att få dem att lyda, och nu veno redan de fruktades kulor genom tältvåderna. Gustav Adolf hade inte längre kunnat uthärda att se sitt manskaps elände. Med musköten i den ena handen och den andra fri, klättrade hans soldater över förhuggningar och branter upp mot den högsta kullen.

På toppen låg ett gammalt fäste. Där stod Wallenstein i den uppgående solens strålar, som blott glimtvis förmådde genomtränga den täta röken. En mörk rustning omslöt hans magra gestalt, och det gula ansiktet med det rödskiftande håret var orörligt som på en död. Ingen av hans krigare hade någonsin sett honom skratta eller fått ett vänligt ord från hans mun. Avmätt och kall utdelade han med skarp röst sina korta befallningar och stod dessemellan stum. Ur intet hade han stigit fram till den makt, som han själv hade skapat, och hans blotta närvaro var nog, för att soldaterna skulle kämpa med raseri.

Gång på gång blevo svenskarna tillbakaslagna, och de levande halkade i de stupades blod. Otålig och het förde konungen befälet mitt i den mördande elden, och hans ena stövelsula blev bortskjuten. Lennart Torstensson togs till fånga och inspärrades efteråt i ett så fuktigt och kallt fängelse i Ingolstadt, att han sedan beständigt led av giktkrämpor. Med hårdhänta hugg stormade Stålhandske fram, omgiven av sina finska ryttare, men drevs baklänges ned utför sluttningen. När natten slutligen åter bröt in med plaskande regn, som gjorde krutet vått, måste de anfallande vända tillbaka.

Det var dock inte möjligt att längre stanna vid det uthungrade Nürnberg. En dag uppställde sig den svenska hären i stridsordning framför Wallensteins läger och väntade i fyra timmar på drabbning. Men lika hemlighetsfullt tyst, som han själv brukade sitta vid ett samkväm, tego hans kanoner och musköter, och till och med förposterna gingo tillbaka in i lägret. Först när svenskarna hade tågat bort, drog också Wallenstein äntligen sin färde. Och bakom honom flammade hela det stora lägret, som han själv hade låtit antända.

Nu kom det snart bud på bud från sachsarna, att Wallenstein begynte förhärja deras land. För att bistå sina bundsförvanter drogo svenskarna åter mot norr, och det på samma vägar, där de förut hade tågat ned mot segersälla dagar. Oxenstierna red bredvid konungen, och liksom då gick den nattliga färden genom djupa skogsdalar vid skenet från bloss och eldar. Sakta, så att ingen kunde höra deras ord, samtalade de båda ryttarna om sina käraste drömmar, om ett nordiskt Östersjövälde och ett förbund av skandinaviska och tyska protestanter med Sverige till huvudland. Allvarsamma och tankfulla, sade de varandra slutligen farväl, liksom tyngda av en tyst aning, att det avskedet kanske var deras sista.

När konungen red in i Erfurt, där Maria Eleonora väntade honom, hade hon längtansfullt redan skyndat ned på torget med sina fruntimmer. Han följde henne upp till rummen, men var så tankspridd och nedstämd, att alla märkte det. Brådska och iver rådde i var vrå, och redan nästa morgon måste han följa sin här mot Wallenstein, som inte var långt borta. Han överlämnade drottningen i rådsherrarnas vård, kallade kriget ett plågoris och påminde om, att han själv var stund kunde träffas av olycka och död.

»Vi skola återse varandra», viskade han till henne, »om inte i detta förgängliga liv, så en gång i den eviga sällheten.»

Med tårade ögon omfamnade han henne och steg därefter i sadeln och red bort.

LÜTZEN.

Det gällde nu att överrumpla Wallenstein, som låg med sin här vid Lützen, och som, viss om sin frid, nyss hade skickat bort Pappenheim med en mängd trupper. Folk och hästar sjönko djupt ned i den fuktiga leran, och först sent en novemberkväll började svenskarna att ute på slätten upptäcka Lützens kyrktorn. Vägen från Lützen till Leipzig sträckte sig som en hög vall över fältet. Bakom den uppställde Wallenstein i dikena under natten sina skyttar. Svenskarna lade sig på de leriga åkrarna, och konungen halvsatt i en gammal vagn. Generalerna bådo honom att söka ett bättre viloställe, men han svarade dem:

»Hur skulle jag kunna ha någon glädje av bekvämIighet, då jag runt omkring mig ser så många sakna den.»

När gryningen begynte framrodna, ville han varken styrka sig med mat eller dryck. Fastande som före en nattvardsgång, steg han till häst utan harnesk, klädd i sitt gula älghudskyller och grå överrock. En tät dimma hade brett sig över slätterna, men från trupp till trupp ljöd redan den första psalmen. Långt norr i hemlandet lågo svenskarnas gårdar. Där sutto de gamla och väntade och lade ibland ifrån sig sitt arbete för att lyss åt grinden till, om aldrig någon skulle komma med en hälsning från deras söner i kriget.

»Älskade bröder och landsmän!» sade konungen och höll in sin häst framför det första ledet. »Nu är den dagen kommen, på vilken I för världens ögon skolen ådagalägga, vad I haven lärt under så många fälttåg. Den fiende, som vi så länge hava sökt, står nu mitt framför oss, icke lägrad på otillgängliga berg eller gömd bakom starka förskansningar, utan på släta fältet. I veten nogsamt, hur ängsligt han förut undvikit vårt möte. Därför framåt till strid för frihet, för timlig lycka och evig lycksalighet. Om, vad den högste Guden nådigt avvände, I denna gång låten eder övervinnas, så försäkrar jag eder, att allt är utan räddning förlorat, och att icke ett enda ben av oss skall återkomma till fäderneslandets jord. Men varför tvivla om det mod, på vilket jag sett så stora prov. Jag vet, att I ären färdiga att med mig i dag gå i döden för vår heliga sak.»

Ja, deras heliga sak, som hade begärt av dem så många tunga steg och så många genomvakade nätter, den fick inte offras, vad den så nu än skulle kosta.

Dimman hade småningom blivit så tät, att var flock stod liksom ensam och övergiven utan att kunna se den andra. Då tog konungen upp sin stridspsalm: »Förfäras ej, du lilla hop, fast fiendernas larm och rop från alla sidor skalla!» Hela den svenska hären stämde in med tusentals röster, regemente efter regemente, och fattigaste knekt kände med glad tillförsikt, att var och en av hans stridsbröder på alla sidor stod redo liksom han. Efter ännu en stunds väntan begynte solens vita ring att lysa fram. Hastigt delade sig dimman och lyfte från marken, och i detsamma syntes Wallensteins här och längst till vänster det brinnande Lützen.

»Jesus, hjälp mig i dag att strida till ditt heliga namns ära!» ropade konungen högt och allvarsfullt med händerna knäppta om svärdsfästet. »Och nu framåt!»

Wallenstein, som plågad av giktkrämpor hade burits omkring bland sina soldater på en bår, satte skyndsamt foten i den omlindade stigbygeln och svingade sig upp på sin stridshingst.

»Jesus, Maria!» ropade hans knektar. Det var deras lösen.

»Gud med oss!» ljöd svenskarnas gamla fältrop, där de stormade fram mot vägen och erövrade sju av fiendens kanoner.

Borta vid några väderkvarnar uppblossade en vild strid på sidorna om de djupa gravarna, och konungen jagade dit med sina småländska ryttare.

»Följ mig, mina tappra gossar!» ropade han och sporrade hästen, utan att märka att de andra, som inte hade lika snabba springare, blevo efter.

Åter höljdes solen i töcknigt dunkel liksom genom ett under, och svärdshuggen klingade mot harnesk och lyfta pistoler.

»Det är ingenting, mina barn», sade konungen glättigt, då hans följeslagare märkte, att han var sårad i armen och blödde.

Blek lutade han sig i sadeln mot den, som var honom närmast, men då träffades han bakifrån av ännu en kula och segnade från hästen. En hängiven ung page från Nürnberg, Leubelfingen, som själv blödde ur flera sår, blev den sista vid hans sida. Beredd att dö, bjöd ynglingen konungen sin egen häst, men förmådde inte att resa honom upp, utan kunde blott stödja hans huvud i sina armar.

»Vem är den sårade?» frågade de fientliga ryttarna och omringade honom i krutröken.

Leubelfingen teg och fick till lön en värjstöt genom midjan, men konungen slog upp ögonen och svarade:

»Jag är konungen av Sverige.»

Då ljungade ur den vilda ringen ett pistolskott, som för alltid utsläckte hans hjälteliv.

Ryttarna kastade sig över den döde och ryckte av honom hans guldkedja och kläder. Men med ett blodigt sår i halsen och tom sadel galopperade under tiden hans bruna häst tillbaka till de svenska skarorna, där han ännu mitt under stridstumlet visste, att han hörde hemma. Soldaterna kände genast igen hästen, och utom sig av harm anade de, vad som hade skett,. Nyss hade de blivit tillbakakastade, men efter den stunden ville de hellre stupa till sista man än se solen gå ned över ett slagfält, där deras fallna konung låg i fiendens våld. Hertig Bernhard av Weimar, en tapper protestant, som alltid varit svenskarna trogen, satte sig i spetsen för den framrusande hären.

»Frihetens försvarare är död», ropade han. »För mig är livet inte längre något liv, om jag inte får hämnas hans fall!»

Också han blödde snart från armen, men han tycktes knappt märka det, och Stålhandske satte över gravarna med sitt folk, Brahe föll med krossat knä, och runt om honom stupade det gula livregementet, som inte ville överleva sin konung. Det båtade föga, att Pappenheim omsider hade hunnit tillbaka och red ut på sin vita häst för att liksom vid Breitenfeld söka efter sin kungliga motståndare. Efter en stund bars han dödsskjuten bort över de nedtrampade plogfårorna. Framför kvällssolen, som ännu en gång sträckte sitt rödaktiga ljus under töckenskyarna, inväntade Wallenstein det sista anfallet med kappan genomborrad av kulor. Men då natten kom, hade de svenska soldaterna nått sitt mål. Det mörka fältet, där hövdingen låg fallen mellan så många av sina bästa män, var erövrat.

Med bloss i händerna begåvo de sig ut bland de stupade för att söka hans lik. Det var en dyster vandring. Störtade hästar lyfte huvudet och stirrade mot fackelljuset, och sårade kamrater reste sig på armbågen och bådo om vatten. Slutligen kommo soldaterna till ett ställe, där det var alldeles tyst. Striden hade där rasat med stor häftighet, och de nedhuggna lågo i dödens sömn. Svårt var det att skilja mellan ovän och vän, ty många hade berövats sina kläder och voro nästan nakna. Fältbindlarna, som under drabbningen varit igenkänningstecknet, de gröna för svenskarna och de röda för de kejserliga, lågo kringströdda och söndertrampade i myllan. Nedhukade gingo soldaterna och lyste över de bleka ansiktena, och under en hög av dräpta krigare funno de till sist konungens kropp. Bedrövade lyfte de honom från marken och buro honom till en by. Det blodfläckade kyllret hade fallit i fiendens händer och framlämnades till kejsaren, som länge betraktade det med fuktiga ögon.

Trött på trosfejderna fortsatte Wallenstein att tåga omkring med sin här, och tärd av giktplågor blev han allt hårdare och bittrare. Med slösande prakt färdades han i sexspända vagnar vid klangen från förgyllda silvertrumpeter. Och snart gick det ett sorl, att han i sitt trots stod redo att uppresa sig mot sin egen kejserliga herre. Några av kejsarens anhängare grepo i Prag Bömens gamla kungakrona och förde den till Wien, rädda att han med den högtidligt skulle kröna sitt eget huvud.

Till sist övergiven av nästan alla, satt han efter vanan en afton och utforskade stjärnorna. De spådde onda händelser. Men han ville inte lyssna till en sådan tydning, utan gick till sängs för att drömma dristiga drömmar om en allmän fred i trosfrihetens namn. Fullkomligt tyst skulle det vara omkring honom som alltid. Då tjänaren utanför den riglade dörren plötsligt fick se en flock knektar framför sig, lade han därför fingret på munnen till tecken, att de skulle gå sakta.

»Vän», svarade deras anförare, »nu är det tid att larma!»

Därmed bultade han häftigt på dörren, och då den inte öppnades, stötte han in den. Wallenstein stod vid bordet, barfota och i blotta skjortan Men kriget hade lärt honom, hur föga det båtade att spilla ord på en mördarhop. Att tiga hade i livet alltid varit hans största och hemlighetsfullaste konst, och nu teg han också inför döden.

»Är du den skälm», frågade anföraren, »som förrädiskt sviker sin egen kejsare? Nu måste du dö.»

För stolt att urskulda sig, bredde Wallenstein ut armarna, och träffad mitt i bröstet av anförarens pik, sjönk han ned på golvet och dog utan ett ljud.

Långt dessförinnan hade konungens kista förts över havet till Nyköping och uppställts i en kyrka, medan allt gjordes i ordning för begravningen i Stockholm. Rådsherrarna och folket där hemma sörjde honom lika uppriktigt som hären, ty han hade varit stor som människa och lika vidsynt i fredliga värv som i krigiska. Han hade heller nästan inga fiender.

Gång på gång lät den otröstliga Maria Eleonora lyfta av locket för att få sitta och betrakta hans stelnade drag. Hennes hjälte hade utkämpat sin soliga segerstrid, och hopsjunken låg han nu framför henne i sin långa svepning av silvertyg. Hon skulle bättre ha hört hemma i helt andra tider, då trogna riddare knäböjde på sina älskades ljusprydda gravar. Den tid, som nu rådde, gick med stadiga och breda steg på jordens fasta mull, och pukorna mullrade. Hur skulle de myndiga och sträva svenska herrarna med alla sina korta kärnspråk förstå och ha tålamod med en sådan kvinna, som varken kunde styra över sig själv eller andra? Hon var för oklok och svag att få ha sin röst med, då det gällde det unga storväldets öden. Allt vad hon kunde, var att älska och begråta. På Nyköpingshus lät hon bekläda ett helt rum med svart tyg. Stolarna, golvet, taket, allt var höljt med svart. Också fönstren voro förhängda med svart, så att ingen dagens strimma kunde slippa in. Här satt hon i djupaste sorgdräkt under facklorna, och de, som gingo förbi dörren, hörde hennes snyftningar. Det var i samma borg, där Folkungarna hade förhungrat, och där den nionde Karl hade suckat om nätterna, blek av sjukdom och dödsaningar. Hur var det häxorna sjöngo vid Nyköpings gästabud om det gamla fästet? »Ett hem skall du förbli för samvetskval och bårar och sorg och änketårar!»

När kistan efter jordfästningen var nedsatt under golvet i Riddarholmskyrkan i Stockholm, bad Maria Eleonora redan andra dagen att få nyckeln till gravvalvet för att ännu en sista gång låta avlyfta locket. Men de allvarliga rådsherrarna hotade att sätta vakt utanför kyrkdörren. Ännu hade hon dock i sitt förvar en relik, som var henne dyrbarare än allt annat. Det var en liten gulddosa, i vilken hon hade inneslutit konungens hjärta. Om nätterna hängde den i en sammetspung över hennes läger. Om dagarna satt hon som förut i ett svartklätt gemak och höll den mot sitt bröst. Bevekt genom ändlösa förmaningar, lämnade hon den slutligen ifrån sig. Smekande virade hon in gulddosan i ett grönt taft och knöt om den med ett silkessnöre. Av andras händer blev den så nedlagd på konungens svepning. Och där ligger den än.

Ändå stillades inte hennes saknad. Utklädda dvärgar försökte att roa henne med sina skutt och sitt prat. Givmild som hon var, tömde hon sina skrin till botten och strödde smycken och dukater i alla händer. Men lika lång blev ändå tiden. Bittert talade hon om det kalla land, där hon var dömd att gå och sörja, och hon beslöt att för alltid resa därifrån. Den ärevördiga gamla Oxenstierna, landets styresman, skakade dock nekande och ogillande på sitt grå huvud.

Vid det ensliga Gripsholm, där hon tidvis brukade bo, ledde emellertid ett tätt lövvalv från en av slottsportarna ned mot Mälarviken.

»Jag tänker bedja i hela sex dygn på min kammare», förklarade hon en afton och lät bära in mat för sex dagar. Därefter låste hon dörren inifrån och hade ingen annan hos sig än sin kammarfru.

Natten bröt in, och när alla hade somnat, smög hon sig tyst genom lövgången med sin kammarfru ned till en roddbåt. På andra parkstranden mottogos de lika tyst av några förtrogna, som väntade under ekarna med sadlade springare. Hon steg genast till häst, och hela skaran skyndade bort i dammande sporrsträck på den väg, som ledde mot kusten. Ibland under flykten måste de stanna och vila ut en stund i någon gård. Då viskade ryttarna till husbondfolket, att den ståtliga damen var en rik borgaredotter, som hade rymt från sina föräldrar. Ack, föräldrarna voro så hårda, och hon fick inte gifta sig med den, som hon höll av. Därvid blickade de meningsfullt mot hennes alltid rödgråtna ögon och pekade på en långhårig kavaljer, som såg ut att kunna passa till fästman.

På Gripsholm blev det småningom åter morgon. Hovpredikanten ställde sig utanför den tillslutna kammardörren och läste med hög röst morgonbönen, alldeles som han annars brukade, när hon höll fasta.

»Gud vet, vad här har hänt», utbrast han slutligen, när han mol ensam fick stå och sjunga igenom alla psalmverserna, utan att någon sjöng med på andra sidan.

Det blev inte annat för hovfolket än att bryta upp dörren. Harmsna och häpna stodo de vid tröskeln och stirrade på flugorna, som surrade i det tomma gemaket. Den store Gustav Adolfs änka, som ännu hela världen nyfiket talade om, hade i sin oro rymt bort som en äventyrerska från hans land utan att längre vilja leva där.

Men åren gingo, och där han hade sin grav, dit smögo sig också beständigt hennes tankar.

Åter kom hon tillbaka för att slutligen få sova den sista sömnen vid hans sida. Det var en vittberömd mans åldrade, obetydliga och bortglömda änka, som död bars in genom den omsider öppnade gravdörren. Men bland lagrarna i det valvet blommar osynligt en liten blyg minneskrans över ett troget hjärta.

STORVÄLDETS KRONA. NU SPISA SVENSKARNA PÅ SILVERFAT.

När änkedrottningen grät och snyftade i det svarta sorgerummet på Nyköpingshus, satt ofta en liten sexårig flicka vid hennes fötter. Det var dottern, Kristina, hennes enda barn, som efter striden vid Lützen nu hade ärvt det svenska storväldets krona.

Leka fick inte den lilla, knappt viska. Och gråta kunde hon inte beständigt. Det var hemskt att sitta bland vaxljus och facklor mitt på ljusan dag, och timmarna blevo långa som evigheter. Först såg hon längtansfullt mot fönstret och undrade, om inte ändå någon gång till sist en aldrig så blek strimma av dagen skulle leta sig dit in. Men det tjocka och tunga klädet var noga ihopfäst framför rutorna. Då vande hon sig att blunda och blev i stället idel öra. Steg närmade sig alltemellanåt och försvunno utanför dörren. Men småningom lärde hon sig att redan på långt håll känna igen ett par knarrande skor, som alltid varslade om en stunds befrielse. Det var, när läraren kom och hämtade henne till lässtunderna. För att slippa det svarta rummet fortsatte hon läsningen så länge som möjligt. Så snart den ena boken lades bort, räckte hon sig efter den nästa.

Småningom började hon att hålla mycket mer av sina böcker än av sina leksaker och blev så lärd, att hon redan vid tio år kunde skriva brev på både tyska och latin. Sedan lärde hon sig språk efter språk och slutligen för ro skull till och med grekiska. Nål och tråd ville hon däremot aldrig röra vid. Då tumlade hon hellre om med sin häst i skog och mark som en gosse och satte över gärdesgårdar och diken, så att bonddrängarna stodo och gapade.

Axel Oxenstierna förundrades över hennes själsgåvor och kom själv var dag en stund för att undervisa henne om stater och folk. Det var han, som hade ställt henne framför ständerna och låtit dem hylla henne som drottning. I hennes kvinnohänder skulle han nu lägga makten över det svenska välde, som för honom var det käraste och härligaste på jorden, och för vilket hennes fader hade gått i döden. Det gick ett brus genom hela folket av längtan efter att nå fram till ett hedersrum i Norden, och den enskilda satte en stolthet i att tjäna det allmänna. Hundratals hemman hade skänkts till högskolan i Uppsala. På gymnasierna svängde sig pojkarna med latinska us och um i slutet på vartannat ord. Bergverken omsköttes, inkallade vallonska smeder vände smältan under hammaren, så att gnistorna sprätte. Vid sjutiden om morgnarna satt Oxenstierna redan på sitt ämbetsrum, och ute i Tyskland stod hären kvar under vapen för att fortsätta den långa kampen. Det fanns knappt en fullkomlighet, som Oxenstierna inte kunde ha önskat, att hans vetgiriga myndling skulle förvärva för att bli sin fader lik. Därför tog han henne från den underliga modern. Med oro märkte han, att hon i mycket bråddes på henne, fast hon hade ärvt faderns snille. Han lämnade henne därför i vård hos hennes faster, som var en mycket klok kvinna. Hon brukade kallas Pfalzgrevinnan, därför att hon blivit bortgift med en Pfalzgreve som hade flytt till Sverige. Och hon hade en käck och duktig son, som hette Karl Gustav. Under sina lekar viskade de båda barnen ofta till varann, att de en gång skulle följas åt till altaret som brudgum och brud.

Emellertid växte Kristina upp, och Karl Gustav började att få svarta fjun på överläppen. Nedslagen och missmodig märkte han, att hon inte längre var mot honom som förr. Jägarhornen skallade, och drevet gick genom skogarna. En kväll hade hon suttit i sadeln ända från soluppgången. Hennes släta grå dräkt var den enklaste och utan alla prydnader. Blåsten kastade fjädern av och an på hennes bredbrättiga manshatt, och en mörk solbränna låg över hennes skarpa och livliga drag. Ingen annan ryttarinna hade orkat följa henne, och hon var glad att bara ha män omkring sig. Med dem kunde hon få tala om latinska skalder och filosofer och inte bara om att tråckla eller baka. Plötsligt höll hon in sin stora, skinande häst, som var spräcklig som marmor. Karl Gustav skyndade fram för att hjälpa henne ur stigbygeln, men hon stod redan på marken med ett raskt språng. Sporren klingade under den uppfästa kjolen, och hon piskade den bruna stöveln med ridspöet. Hon skakade tillbaka lockarna och såg upp på honom med kalla, skiftande ögon.

»Varför så modstulen, min kusin?» frågade hon.

Han böjde knäna till en nigning, som det då för tiden var bruk också bland män, och svepte med den avtagna hatten ända ned utefter gräset. Men han svarade ingenting.

»Vet min kusin, vad jag har suttit och tänkt på?» fortsatte hon allvarligt. »Det måste ändå vara svåra dagar att gå i brudstol och sedan alltid behöva lyda en annan. Låt de nyfikna ännu så länge tänka, vad de vilja. Men jag vill förtro min kusin en hemlighet: Aldrig, aldrig äktar jag någon man.»

Han böjde tyst huvudet, och framför dem uppdukades kvällsvarden i det gröna. Hornblåsarna tutade, den kopplade hundflocken gläfste och viftade med svansarna, och betjänterna snubblade över trädrötterna med fat och kannor i händerna. Nattens halvskymning glödde allt dunklare mellan stammarna, och det blev tid att bryta upp.

Karl Gustav red ensam för sig under ekarna. Kullrig över axlarna och ryggen och kort till växten, satt han på hästen och gungade tankspridd i takt med stegen. »Varför jag är modstulen!» upprepade han nära nog högt. »Och det kan hon fråga.»

Det svarta håret låg slätt tillkammat och benat mitt över pannan, och kinderna voro runda som en kyrkängels. Det var ingenting att bedåra en ung drottning med, allra minst en så kallsinnig som Kristina. Han var alldeles för klok att inte själv förstå det. Nå, det var kanske inte heller i hjärtat, som sorgens tagg stack djupast. Det fanns ett annat och vida större kval, som tärde honom. Hans moder var ju Vasadotter. Vasarnas blod flöt i hans ådror, och ändå bemöttes han i Sverige som en främling, ja, nära på som en snyltgäst. Förgäves hade han bett att få någon syssla i svensk tjänst. Alltid svarade herrarna ett misstroget nej. En ung, oerfaren jungfru skulle nu fatta spiran, och det var inte då rådligt att göra någon annan alltför mäktig. Så var det herrarna tänkte. Men hur skulle hon kunna anföra ett krigarfolk? I Sverige var han född. Det var hans fosterland. Med äregirig stolthet hade han som de andra lyssnat till vart segerbud från hären. Och det landet fick han inte tjäna! Där skulle han ensam leva i dåsig overksamhet.

Han blåste ut de tjocka, röda läpparna och såg helt karlavulen och präktig ut i sin vrede, där han med knuten hand slog av de hindrande grenarna. Men nu var hans beslut fattat. Som simpel frivillig skulle han begiva sig ut i kriget. Det kunde ändå ingen neka honom. Han påminde om en ung väpnare i forna tider, som red ut i världen på äventyr för att vinna de gyllne riddarsporrarna. Och nu skola vi höra, hur det äventyret slutade.

Ännu droppade svenskt blod på de tyska slätterna, där Banér förde hären till nya strider. Hedrad som en furste, levde och bodde han bland vallgravar och kanoner, och tältet blev hans hem. Slutligen tyckte sig soldaterna tre nätter i rad höra en röst, som ropade: »Kom, Banér, kom, nu är tid!» De mumlade, att de kände igen stämman, och att det var hans döda hustrus. Men Banérs bruna ögon glänste av levnadslustigt trots, och han svarade storskrattande:

»Man ropar mig till kommande segrar.»

Gycklande tömde han därvid bägaren och lät kanonerna dundra. En tid därefter rullade på nytt en sådan åska från svenskarnas läger, att borgare och bönder uppskrämda sprungo till kyrkorna. Men det var bara Banér, som lät skjuta med sina kanoner i glädjen över att ha fått ja från en sextonårig markgrevinna, som han friade till. Manskapet mindes ändå alltjämt den ropande rösten, och fältherrens avfallna ansikte förrådde snart, att hans timme var slagen. Jagad av fienden och skakad av frossa, bars han slutligen av sina soldater och ropade under feberdrömmarna, att ingen annan än Torstensson var man att övertaga hans svärd. En hel månad syntes sedan mellan de marscherande leden en kista, och där under det svarta bårtäcket fördes den döda hövdingen långsamt hemåt mot sitt land.

Fast Torstensson numer var så giktbruten efter sin fängelsetid, att han ofta måste bäras på bår, ledde han hären ända fram mot det kejserliga Wiens murar. Hos honom var det, som ryttmästaren Karl Gustav fick tjäna sig upp i graderna. Han fick en gång under ett handgemäng kulor genom hatten, genom rocken och genom skjortan, och håret blev avslitet på ena sidan, som om en barberare hade givit honom ett klipp med sin sax. Men han blåste upp kinderna och läpparna och slog igen. Det var något till skola för en sådan karlakarl, och soldaterna älskade honom. Vred var han, och det skönjdes nog, att han var en örn, som tänkte flyga högt. För en sådan man, som till på köpet halvt hade själva drottningen till fästmö, gick det också raskt att stiga. Kunde hon inte bli hans, ville hon åtminstone trösta honom kungligt. Som hela härens överfältherre fick han i det gamla svensktrogna Nürnberg sköta värdskapet, då äntligen ett lysande gästabud beseglade, att fred var sluten med kejsaren efter trettio års krig. Mitt på bordet plaskade en springbrunn av luktvatten, och från ett fönster sprutade det förgyllda svenska lejonet strålar av vin över folket, som drack och sjöng och dansade. När det blev natt, intågade i festsalen trettio svenska skyttar, riktade musköterna mot taket och lossade salva på salva, så att den ena bordsgästen knappt längre kunde se den andra för rök. I krutrök hade en hel mansålder förflutit, och i krutrök tömdes den sista bägaren för fredens välsignelse och det tyska rike, där protestanterna nu skulle få lika rätt med katolikerna.

Men där hemma hälsade honom Kristina med ännu större köld än förut. Det hjälpte varken, att han ordade om barndomslöften eller om sin sorg. Hon förstod, att sorgen mest gällde hennes krona, och den lovade hon honom i arv. Själv ville hon leva ogift och fri med sina böcker omkring sig. Han såg, att nya vänner viskade slugt sitt smicker i hennes öra, och han blev allt mer försiktig i sitt tal och drog sig undan till sitt Borgholm på det avlägsna Öland. Där rullade havet utefter stränderna, och blåsten sjöng natt och dag i fönstersmygarna. Just därför att han kände sin styrka, blev sysslolösheten en tung plåga, och ibland trodde han, att han skulle få sin grav på den ensamma ön. Han ställde till med dryckeslag, som varade, ända tills solen sken in i de tomma kannorna. Sedan tog han spaden och ställde sig att plantera träd. Men stundvis grep honom bitterheten, och då talade han om att under antaget namn ströva ut på nya äventyr. Med grämelse och längtan efter ära betänkte han, hur mycket fastare hans hand än en nyckfull kvinnas skulle kunna hålla om det svenska krigarsvärdet. Vart brev berättade, hur hon bortskänkte hela socknar åt sina smickrare och förslösade, vad folket hade köpt med så många års försakelser och strider.

Den gamla Oxenstierna var nu en onådigt sedd gäst vid hovet. Kristina ville inte längre höra hans faderliga förmaningar. Den kungliga borgen i Stockholm, där det förut hade vankats snubbor, om någon grinade illa åt en mugg svagdricka, låg inte längre okänd och avskild för sig där långt uppe bortom skogar och översnöade vägar. Vad som där tilldrog sig, angick numer också andra folk, och utländska gäster stego ut ur de guldsmidda vagnarna vid trappan. Oförnöjd gick Kristina omkring i de gamla Vasagemaken, som började att kännas henne alltför låga i taket.

Vid insjövikarna framlyste nu väldiga slott, som de hemkomna krigshövdingarna hade tornat upp för sitt vunna byte. Svanor plaskade där i karpdammen, och lummiga spaljergångar ledde upp mot porten. I förstugan stack en skarp lukt under näsan, och hovmästarn sög in den med välbehag, i tro att den botade sjukdomar. Svårligen kom den från den kryddade vildsvinsstek, som bars förbi. Nej, den spred sig från det moln, som vältrade ut från salen, där slottsherrn och hans gäster alldeles som förr i tältet sutto med långa kritpipor och spottade. I kriget hade de nämligen lärt sig en ny konst. Det var att röka tobak. Gyllenläder och glas och pokaler blänkte ovan ekskåpen. Allt skulle nu vara tungt och pråligt och rikt. Genom en dörr framskymtade något, som nutidens barn kunde ha tagit för en hemsk och grann likvagn. Det var den stora säng med fjäderbuskar och silverblommiga sparlakan, där Kristina skulle sova, när hon kom på besök. Vid pukornas muller tömdes i salen skålarna på krigarvis med en bägare i vardera handen och fötterna brett isär. Kläderna skuros med flit så, att det blev god plats för magen. Det blev fint och förnämt och grevligt att stå med magen i vädret. Kristina, som själv bara drack vatten och knappt rörde vid stekarna, hade tråkigt på slika kalas. Ett lärt samtal roade henne tio gånger mer än all världens såser och pastejer.

Också kyrkorna sirades långt ute i bygderna plötsligt med erövrade prydnader av ebenholts och elfenben. Styrkt i sin tro, beträdde prästen den predikstol, som hade förts hem över havet som ett segertecken, och han sparade inte de påviska. Men Kristina började att söka sina vänner bland katolska utlänningar och satt under predikan och ögnade i en bok av någon latinsk skald. Eller också klappade hon sin lilla knähund, som förnäm stack nosen under svansen utan att vilja se sig om på det blandade sällskapet i bänkarna.

Drottningen tröttnade på ofördragsamma ord och på självbelåtna storätare, som segeryran steg åt huvudet med vinet. Först i sin förtroliga ring av lärda kände hon sig bland andliga jämlikar. Sent blevo hos henne ljusen släckta och tidigt åter tända i de mörka och kalla vintermorgnarna, ty sömn och vila skydde hon. I hennes gemak syntes rätt ofta en majestätiskt reslig man av dalabörd. Det var skalden Georg Stiernhielm. De vackra dragen voro allvarsfulla, men uppljusnade lätt, ty i grunden var hans starka själ glad som själva hälsan. Vem kunde räkna upp allt, som han hade grubblat över och försökt att genomforska! Det var just något för svenskarna, som nyss under sagolika krigståg hade erövrat avlägsna städer och bygder, att också låta tanken gå ut på äventyr. Knappast var det den verkliga sanningssökarens väg, ty den är uthållighetens och självbehärskningens. Inte en stilla och kärleksfullt brinnande låga, utan eldsfladdret hit och dit blev också, vad svenskarna oftast beundrade hos sina män. Svenskarnas tanke tyckte om att klättra och ta språng och ana sig fram. Där ingen säker verklighet längre fanns under foten, fick fantasien och en storvulen ysterhet fylla ut tomrummet. Så var det också hos Stiernhielm. Bländad av svenskarnas segrar och den oförlikneligt härliga klangen i deras språk, kunde han inte tänka sig mindre, än att ursvenskan måste vara alla de andra tungomålens moder.

»Jag skall strax bevisa det, mina nådigaste», utropade han, där han stod och höll en lärd disputation inför hovet. »Skapades inte Adam av stoft, av damm? Därför fick han heta Av damm eller Adam. Och när han så koxade upp ur sin slummer och förvånad fick se den nyss skapade kvinnan vid hans sida, ja, då sade han: He, va’? Och sedan fick hon heta Heva eller Eva i alla sina dar. Vad behagas, är det allt inte renaste svenska?»

Alla skrattade och hade roligt, och skalken glittrade förnöjt i Stiernhielms egna kvicka ögon.

Gods och gull aktade han som mull, men för att visa, att hans kära modersmål var lika böjligt och smidigt som något annat språk, hopsatte han festspel åt Kristina och präktiga dikter. Sånger och visor hade gjorts förr, men han tvang orden att på grekiskt och romerskt vis taktfast stampa i långa rader över papperet som soldater, än ståtliga att höra, än yra och lustiga. Och se då, vilket under som skedde där! Under hans vård växte och mognade alltmer ett litet blåögt barn. Det barnet var skaldekonsten, och själv fick han heta »den svenska skaldekonstens fader».

På det sättet övades vittra och lärda idrotter omkring den snillrika drottningen. Men de utländska gunstlingarna voro ibland bara lycksökare, som hon höljde med diamanter och dukater och gav guldsmidda vagnar med kråmande spannhästar. Dagarna virvlade bort under fester och baletter, och utklädd till herdinna dansade hon bland gudar och gudinnor. Snart fanns det ingenting mer kvar att förslösa. Ännu mitt i storväldets dagar var hennes land för fattigt att hålla utländsk ståt, det var hemligheten, och folket knotade. Skattebördorna hade växt under krigen, och bonden tyckte, att hans hästar länge nog hade lunkat på vägarna som skjutskampar åt kronan. När han kom till staden, skulle hans korgar och säckar vägas och beskattas vid tullbommen. Adeln hade fått så mycket jord, att det blev trångt för de andra stånden, och de började att missnöjda tränga sig fram och hoppas på en ny tid. En sådan står alltid utanför dörren, så länge ett folk lever och har kraft. Men den store Oxenstierna var nedbruten och gammal och ville inte förstå den nyheten, att stånden skulle bli varandra lika som fyra svinfötter. Kristina kunde heller inte plocka tillbaka i landets ficka, vad hon själv hade skänkt bort som förläningar. Därtill behövdes en ny och starkare hand, och hon visste, att den fanns på Öland. Trött på svenskarna, hörde hon deras missnöjda mummel, och för hennes sinne klarnade en lockande dröm, som växte till otålig längtan. Varför skulle hon inte till sist också kunna skänka bort sin egen tunga krona och jungfrulig och fri framleva sina dagar bland snillen och lärda i söderns marmorsalar! Bildverk och porsliner och böcker packades in i kistor, som buros ut ur slottsrummen och sattes på vagnarna. Nyfikna gissningar viskades i trapporna, och frågvist folk omringade kuskarna vid hållstugorna. Var det sant, var det möjligt, att drottningen verkligen tänkte flytta bort ur sitt land?

De, som hade svårt att tro det, behövde endast knuffa sig fram genom de skaror, som en solig junidag myllrade på kullen utanför Uppsala slott. Under tronhimmeln i rikssalen lyfte Kristina med egna händer den gnistrande kronan från sitt huvud. När också hermelinsmanteln hade häktats från skuldrorna, stannade hon på det nedersta trappsteget i sin enkla vita taftklänning med en solfjäder i handen.

»Jag tackar den allsvåldige Guden», yttrade hon, »som låtit mig födas av konungslig ätt och upphöjt mig till drottning över ett så stort och mäktigt rike. Jag tackar också de herrar, som under mina omyndiga år regeringen förestått, och råd och ständer för deras trohet.»

Slutligen räckte hon handen åt Karl Gustav, som bar svartaste sorgekläder, och ledde honom upp mot det bord bredvid tronen, där kronan låg och väntade honom.

»Jag känner nogsamt de höga furstedygder, som eder pryda», sade hon. »Det var på dem, icke på släktskapen, som jag hade avseende, då jag valde eder till min efterträdare. Den enda tacksamhet jag av eder fordrar, är ömhet mot min moder och vård om de vänner och tjänare, som jag i detta land kvarlämnar.»

Några timmar därefter ljödo koralerna från domkyrkan, där Karl X Gustav kröntes. Under tiden lustvandrade Kristina på ängen utanför staden med lätta och nöjda steg. Hon kände sig stolt över det ovanliga för en drottning att gå och lyssna på klockringningen och kanonaden vid sin egen efterträdares kröning. Tårade ögon såg hon många, och sent om natten, när hon åkte bort över slätten, hörde hon plötsligt hovtramp bakom vagnen. Det var Karl Gustav, den nya konungen, som ridderligt hade skyndat efter för att en lång stund följa henne bredvid vagnsfönstret.

Hon lät säga till alla, att hon bara reste utomlands för att dricka brunn. Sedan skulle hon nog komma tillbaka. Men vagnen gungade i sina läderremmar snart söderut mot riksgränsen, och med ett kallt och meningsfullt leende såg hon slott och kyrkor skymta förbi mellan skogsdungarna. »Äntligen fri!» tänkte hon, och hjärtat slog fortare. »Ja, sitt ni vid era ölmuggar, ädlaste herrar, och tumma skrytsamt på ert ben efter kulan, som ni fingo vid Breitenfeld eller Lech. Och dundra, ni prostar, i de erövrade predikstolarna. Jag skall ställa till med en mässa efter mitt huvud. De gamla påviska lärorna äro rymliga och vida mantlar, men här kan jag inte andas. Som en stackars enfaldig nordbo, en kättare, kan jag inte komma till de sydländska hoven. När påven hälsar Gustav Adolfs dotter, lovar jag, att hon redan skall vara döpt katolik.»

Vid gränsbäcken hoppade hon ned ur vagnen och sprang ivrigt över till det danska området. Här skyndade hon att kläda sig till karl. Gränsle i sadeln sprängde hon bort med susande fart. Värjan slog mot ridstöveln. Manshatten och den yviga svarta peruken hettade om huvudet, och en tung bössa stack upp över axeln. Men det var en klädsel, som hon genast kände, att hon trivdes med. Höljd av damm, svängde hon sitt ridspö, och följet var ibland nära att bli efter.

Nu behövde hon inte längre träta med envetna rådsherrar och skriva sitt ståtliga och klingande namn under långtråkiga beslut. Världen låg öppen, och hon var en fri - man! Alla sorgerna voro bortkastade som en utsliten säck, alla fröjderna i behåll. Nödens knaggliga bröd behövde aldrig vankas, ty det försmådda Sverige var gott nog att få skicka rikligt med gyllne underhållspengar. Kunde någon ställa bättre för sin lycka! Hon stod över de lagar, som andra ödmjukt måste böja sig för och lyda. Hon ämnade alltid förbli drottning och hedras som drottning, men sitt rike förde hon med sig som zigenaren sitt tält. Det var nu vart palats, där hon tillfälligtvis bodde. Och över sitt eget hovfolk dömde hon på liv och död.

Hösten kom, och febersjuk lades Axel Oxenstierna där hemma på sin sotsäng. Full av tacksam vördnad för den mångbetrodda man, som så vist och trofast hade tjänat sitt land, skyndade Karl Gustav till hans bädd och tryckte en sista gång hans trötta händer till avsked. Då han slutligen stod framför åldringens kallnade lik, viskade han tankfullt: »Lycklig den, som så levat; lycklig den, som så dör!»

Från Kristina kom det under tiden oupphörligt nyheter. Svenskarna hörde, att hon levde i en yrsel av lustbarheter, var hon drog fram. Ofta åkte hon på samma vägar, där hennes fader med sin här hade tågat fram till kamp mot påvemaktens föråldrade välde. Men nu var det inte längre någon hemlighet, vad hon drömde om. Högt och öppet ville hon äntligen inför hela världen få visa, att för henne voro frukterna av hans segrar utan värde.

På slottet i Innsbruck bad kommendanten henne höviskt, att hon skulle välja lösen åt besättningen för den nästa dagen. Hon betraktade från fönstret de snöiga alptopparna, som glödde i kvällsskimret, och gav honom till lösen samma ord, som Wallensteins soldater hade ropat vid Lützen: »Jesus, Maria!» När dagen kom, fördes hon med stor ståt till hovkyrkan, bestänktes med vigvatten och tog plats på ett rött kläde. Här knäböjde Gustav Vasas ättling på en praktfuIl kudde, såg prelaten lugnt i ögonen och lovade att alltid lyda påven som Kristi ståthållare på jorden.

Hon fortsatte sedan sitt triumftåg genom Italien, och vid vallfartsorten Loretto fäste hon på Mariabildens huvud en krona av diamanter och rubiner. I Rom höll hon sitt intåg på en vit häst, själv klädd halvt som man och halvt som kvinna med kort kjol, åtsittande livrock och en fjäderprydd karlhatt på den gullockiga peruken. Under ändlöst jubel fördes hon till Peterskyrkan och till påvens fötter.

Skalder, konstnärer och lärda skyndade genast att samlas omkring den snillrika drottningen utan land, häpna över hennes kunskaper och bitande kvickhet. Mellan de vittra tidsfördriven visade hon ibland sin karlavulenhet. På Ängelsborgen grep hon en dag luntan och avlossade en kanon, så att kulan flög tvärs över hustaken och träffade porten till ett palats. Emellertid ville hon också besöka den franska konungen och pantsatte både pärlor och juveler för att kunna uppträda med tillräcklig ståt. Då blev hon på ett av hans slott en gång så vred på sin stallmästare, att hon utan vidare lät drabanterna sticka ned honom med värjorna. En sådan gäst var inte nöjsam på längden, och återigen måste hon bryta upp med alla sina tjänare och hästar och vagnar.

Också till Sverige ställde hon sina färder, men där blev det hårda och bittra ord. Den vithåriga ärkebiskopen talade förtrytsamt om påvens sluga konst att locka till sig själar, men hon svarade:

»I goda herrar, jag känner påven bättre än I. Han skulle inte ge fyra daler för alla era själar tillhopa.»

Till sist stannade hon i sitt präktiga palats i Rom, omgiven av sina böcker och konstskatterna från den gamla borgen i Stockholm. Alltsom hon åldrades, och ryggen kroknade, glömdes hon mer och mer eller fick höra skämt och smädelser i stället för de forna lovsångerna. »Hon är kvinna!» sade påven med en axelryckning, trött på hennes besynnerliga nycker, och av allt gyckel tog det henne djupast.

I Peterskyrkans krypta visas hennes grav under en uppmurad och kullrig liten upphöjning på golvet. Men ovan i kyrkan reser sig ett högt monument till minne av påvens seger och av den en gång så lysande och firade Kristina.

De flesta stormännen från hennes svenska dagar hade då redan före henne gått ur tiden, och Stiernhielm hade fått sin lägerstad i Sånga kyrka på Svartsjölandet. Mot slutet av 1700-talet blev hans kista upptagen ur griften under altaret och likgiltigt undanställd i kyrkans materialbod. Det är så svenskarnas dåliga sed att bryta gravens helgd och fred och ändra och flytta på allt i fädrens kyrkor. Kistan var av koppar och sirad med två silverplåtar. Och hör nu, vad sägnen mäler!

Det hände en gång, att kyrkans silver blev bortstulet. När kyrkoherden begynte att se sig om för att söka något spår efter gärningsmannen, fann han, att också Stiernhielms kista var försvunnen. Genast steg han upp i sin kärra och for i raskt trav till Stockholm för att gå omkring från guldsmed till guldsmed och fråga, om de hade sett till det försvunna silvret. Bäst som han stod där i en av bodarna, instövlade hans egen dräng utan att märka honom och bjöd ut gammalt silver.

Guldsmeden låtsade ingenting om. Varsamt började han att förhöra drängen, som slutligen måste ut med den svåra bekännelsen, att han var den efterletade tjuven.

»Kistan», berättade han ångerfullt, »den förde jag ut i Hammarlottsskogen på andra sidan sjön Igeln. Där slog jag sönder den, och benknotorna grov jag ned under tuvorna.»

Kopparbitarna hade han redan sålt bort, men han kunde aldrig mer hitta tillbaka till det ställe, där han hade gömt Stiernhielms ben.

I det största av jordens tempel, där Kristi ståthållare ännu har sin tron bredvid altaret, fann Kristina sin avlägsna grav. I villande skog sover den svenska skaldekonstens fader under hallon och ljung och susande träd.

ÖSTERSJÖNS NYCKEL.

Vaktposterna andades i händerna och gnedo sina öron. Det var härdade, ärehöljda veteraner, som fått skinnet barkat och brynt under de äventyrligaste segertåg. Utan att tröttna hade de följt Karl Gustav genom Polen, sovit på frusna tuvor, försvarat sig med gevärskolven och vant sig att blint tro på hans lycka. Nu stodo de på den jutska stranden, och snön yrde som skum utefter de vågiga drivorna. Fast natten var mörk, kunde ögat rätt väl följa marken och de vitklädda vidderna.

»Nyss fingo vi springa Östersjön runt ända från Polen för att hinna hit», brummade en av knektarna med en blick bort i dunklet, där Lilla Bält låg igenfruset som ett isfält.

Efter att en stund med knuten hand ha slagit på foten, som värkte och sved i den trasiga stöveln, fortsatte han:

»Då tyckte jag det var tungt att gno i leran med musköten. Men nu känner jag, att det är ändå värre att stå stilla. Pröva, den som kan!»

»Hade vi åtminstone en mugg het mjölk», svarade kamraten och stampade upp en rundel i snön. »Det påstås, att det är självaste kejsaren, som narrat danskarna att hugga oss i ryggen med det här kriget, då vi voro ute på annat håll. Hur skall det sluta? Hur skola vi nu komma över deras öar? Blidväder, ja, gå och vänta på det, om du först har sju pälsar att trä’ på dig! Nu kan inte något skepp ta sig hit. I mannaminne har ingen hört om en sådan vinter.»

Den andra böjde sig åter och gned nu med all kraft sina knän.

»För tre dagar sedan gick strömfåran så öppen därute, att vattnet glittrade», sköt han in. »Fryser det inte på ännu bistrare, kan du hälsa hem till mor. Men halt... Hörde du något?»

Ett kommandorop ljöd ur töcknet, och vaktposterna smällde genast ihop klackarna och kastade musköten på axeln. Trumpeter smattrade långt borta och fingo svar. Hästar frustade, och rytteriet började redan sin farliga färd ut på isen. Kanonvagnarna rullade tungt framåt i snön, som fastnade på hjulen, så att de blevo oformligt stora och breda. Efterst kom slutligen fotfolket och drog sig mer åt sidan. De frusna förposterna fingo nu åter smaka, hur det kändes att gå sig varma.

Småningom hade gryningen lågat upp, och i vinterdagens ljus tågade hären över det vida sundet, som liknade en havsvik. Ryttarna stego av sina hästar och spridde sig. Till de farligaste ställena hade stockar och bräder redan i förväg släpats ut. Vid vart steg kunde den knakande och gungande spången brista. Först när ryttarna märkte, att de åter hade fastare is under fötterna, sprungo de på nytt i sadeln. Snart voro de uppe på andra stranden och i full strid med danskarna.

Karl Gustav ryckte under tiden framåt med vänstra flygeln för att falla fienden i sidan. Ända från sin ungdom hade han med tjusning läst om Alexanders och Cesars bragder. Med hjärtat klappande av glädje såg han, att lyckan alltjämt följde den djärve, ty kölden höll i. Snön och kölden, svenskarnas gamla bundsförvanter, tycktes åter vilja hjälpa dem och denna gången till segrar, som de förut knappt vågat drömma om.

Plötsligt nådde honom rop och jämmer, och han vände sig häftigt. Isflaken rämnade och reste sig bakom honom, och en mängd ryttare och hästar brottades redan med virvlarna utan att kunna frälsa sig. Också hans och det franska sändebudets vagnar sjönko i djupet, och där stå de väl än med sina döda hästspann nere i leran på botten under Bältets vågor. Han skyndade då fram ända till kanten av den stora vak, som blev så mångas grav, och uppmanade de sprängda leden att följa honom och kasta sig i stridstumlet på stranden.

Där måste slutligen danskarna sträcka vapen, och framåt gick segertåget över hela ön Fyn.

Efter några dagar bredde sig emellertid för svenskarnas ögon en ny, ännu vidsträcktare isöken, som i grådiset föreföll nära på ändlös. Det var Stora Bält.

En afton satt Karl Gustav i Dalhems kloster och spisade i godan ro. Hela bordet var fyllt av bägare, som voro en fot höga, och hans hövdingar bredde ut benen och läto sig väl smaka. Själv var han en mäkta lärd och välfostrad herre. Men kriget hade blivit hans liv, och inte bara vinet utan också medgången försatte honom i stormande munterhet. I Polen hade det hänt, att han på tjugu dygn inte gav sig tid att draga av kläderna, och han kallade maklighet en svår synd. Men på vilotimmarna ville han känna sig som en soldat i tält och flitigt se botten på bägaren. Femton furstesöner hade hos honom gått i krigslära. I djärv skicklighet fanns inte hans like, och överallt mötte han häpnad och beundran. Godmodigt och av hjärtans lust bredde han också på med stora ord, när han talade om sin makt. Då svällde kinderna och läpparna, och det blev raskt tomt i bägaren.

Som han nu satt där och ordade om nytt och gammalt, insteg en smärt och kraftig man. Han hette Erik Dahlberg, och det långlagda ansiktet var djupt tankfullt. Med sina rena seder, sin kunnighet och sitt belevade sätt var han urbilden för en äkta nordman. Det var alltid frisk och sval luft omkring honom som kring en tall på ett högt berg.

Tänk, om han nu i kväll för en stund hade velat sätta sig ned och berätta sina öden! Hur mycket skulle de väderbitna kämparna inte då ha fått lyssna till. Aldrig ryggade han, om det gällde att förklädd smyga sig mitt in bland fienden eller att en mörk natt klättra över en vall för att speja. En gång under en ritt insjuknade han i pesten och styrde halvsovande i feberyrseln sin häst till en djup skog. Ibland steg han av och sträckte ut sig på marken för att vila de värkande lemmarna, men han blev mer och mer så matt, att han sedan var gång måste krypa tillbaka till sin trogna häst. Slutligen kom han till en krog och blev bäddad på en bänk. Han fick då höra, att en stackars fiskare satt och klagade för krögaren över sin fattigdom och sina hungrande små barn. Så gott Dahlberg kunde i sitt orediga tillstånd, reste han sig på armbågen, lät väl förpläga den nödställde och stack vänligt några mynt i hans hand. Dagen därefter föll det sig så, att fiskaren kom tillbaka och fann, att krögaren förskräckt hade burit den pestsjuka främlingen ned till stranden och där lämnat honom att dö i ensamhet. Fiskaren bäddade honom i sin båt, täckte över den med seglet och gömde den ute i vassen. Sedan kom han ofta igen till sin välgörare med mat och förfriskningar och såg om honom. I en hel månad låg Dahlberg halvt sanslös i båten, ända till dess pestbölden brast, och han åter började kvickna till. Fiskaren bar honom då hem till sin torftiga hydda av ler och halm. När de hårda ryttarstövlarna drogos av, voro fötterna alldeles svarta och så uppsvällda, att Dahlberg aldrig mer trodde sig kunna gå på dem.

»Det är för den fromma främlingens skull, som Gud håller sin skyddande hand över vårt ringa tjäll», stammade emellertid fiskaren och hans hustru, ty pesten skonade alla under deras låga tak, men spridde död i de andra stugorna.

När Dahlberg slutligen blev så frisk, att han kunde ledas till kyrkogården, visade fiskaren honom där den likkista, som han hade gjort i ordning till hans begravning.

För en sådan man fanns det inga faror, och med lugn tillförsikt steg han fram till konungens bord.

»Se här har jag måttet på isens tjocklek», sade han klart och beslutsamt och visade en käpp med djupa skår. »I kompani med åttio ridande östgötar har jag varit ute på Bältet ända till Lolland och som bevis plockat med mig hem ett par danskar.»

Karl Gustav slog händerna samman.

»Nu, bror Fredrik», utropade han och såg i tankarna redan den danska konungen framför sig, »nu skola vi talas vid på god svenska!»

Hästarna blevo i hast förspända, och med Dahlberg vid sin sida åkte Karl Gustav i raskt trav till de förnämsta krigsherrarnas kvarter i Nyborg. Klockan var två på natten, och det började betänkligt plaska till tö vid knutarna. Yrvakna gnuggade sig herrarna i ögonen, gäspade en stund och mätte Dahlberg med missunnsamma blickar.

Wrangel, riksamiralen, hörde inte till de rädda. På bryggan vid Lech, där Tilly stupade, hade han prövat sin första stora dust och sedan under Kristinas dagar fört hela hären. Storrik hade han blivit på byte och längtade efter mer. Han visste, att där på Själland, i hjärtat av Danmark, fanns det både silver och guld. Dit gick vägen nu över Lolland, och där låg Köpenhamn. Men han satte ut den långa hakan och lade armarna i kors.

»Det droppar från taket», sade han strävt. »Möta vi en tövädersstorm ute på isen, få både kung och knektar där en grav utan kors. Den, som är nog dumdristig att pråla med så galna råd, skall sedan bli en utskämd pratmakare i alla sina dagar.»

En av herrarna bredvid honom rättade på den svarta sidenkalotten och lade handen mot sin tunna kind. Hans ögon irrade opålitligt över rummet, trötta, matta, liksom utan inre glans.

»Hör på, min goda Dahlberg», sade han på brutet språk. »Så sant jag är en danskfödd ädling och heter Korfits Ulfeld, det här är dårskap. Behöver jag påminna om, att jag inte för ro skull flydde från gård och grund, allt för ett kungapar, som missaktat adelns rätt. Adeln, det är friheten. Jag önskar, att jag hade hela Danmarks land i mina händer som en näsduk och kunde riva det mitt itu. Och ändå säger jag: Gå till kojs, min vän, och dröm inte om att föra hären över ett töande hav!»

Missmodig och villrådig bjöd Karl Gustav godnatt och lämnade åt de båda herrarna att läxa upp Dahlberg för hans obetänksamhet. Nedslagen och bedrövad gick också han slutligen till sitt kvarter i staden.

Men då han lade ifrån sig värjan och begynte att knäppa upp rocken, kom en andfådd drabant och viskade, att han genast skulle följa honom tillbaka till konungen.

Karl Gustav hade inte fått en blund i sina ögon. Just i det vågsamma hade lyckan ständigt varit honom huldast. Tvekan och övermod stridde i hans krigarsjäl, och upphetsad av sina tankar, halvsatt han i sängen mellan de omkastade kuddarna. Nattmössan låg slungad långt ut på golvet. Hans duvolika ögon och den smala pannan under det benade håret påminde i förstone nära nog om en kvinna. Kring armen hade han en binda, en fontanell, som skulle draga ut osunda vätskor. Men så gjorde han ett stolt kast med huvudet, och ljusskenet föll på hans breda underansikte. Ur den öppna skjortan framskymtade hans bröst och ena skuldra som kullriga klippor, och de utskurna små jättarna på sängstolparna sågo ut att hålla honom sällskap som goda kamrater. Han makade ljuset åt sidan och betraktade Dahlberg. Nu flög duvan sin kos, och det ljungade under ögonbrynen. Två folks öden lågo i den stunden och darrade i hans hand.

»På ditt samvete!» sade han strängt. »Tala uppriktigt. Kan du föra oss över?»

»Därpå vill jag våga mitt huvud, fast det är litet värt», svarade Dahlberg. »Jag skall föra armén över, vore det också tre gånger hundra tusen man.»

»Du skall ock så göra!» utropade Karl Gustav som i en ingivelse och kastade täcket åt sidan. »Du skall få föra oss över. Jag vill i Herrans namn våga försöket, vad Wrangel och Ulfeld så än må säga.»

Dahlberg skyndade ut, och det blev steg och rassel i trappor och dörrar. Men när Wrangel om morgonen fick spörja, vad som skulle ske, gick han uppbragt fram mot Dahlberg.

»Skam få eder, som bringar hans majestät från både krona och spira!» dundrade han. Och med förtrytelsen blandades avund mot den, som hade lyckats att få konungens öra.

»Nej, som en redlig man skall jag hålla mitt löfte», svarade Dahlberg och red bort.

Mörkret rådde ännu, när rytteriet begynte att rycka ut på det snötäckta havet. Den söndertrampade och våta snön steg högt upp kring hästarnas ben, och de eftersta måste vada sig fram. Det var tyst och öde därute, och vid sidan sträckte sig den tomma synranden. Ingen av manskapet visste, hur länge det ännu fanns fast is under det plaskande och stänkande vattnet. Fram på dagen nådde de hungriga skarorna äntligen Langeland, och trumpeterna blåste till rast. Men kölden hade friskat i och förvandlat både mat och drycker till hårda klumpar, som måste bultas sönder med yxor och kolvar. Vin och öl smakade som isvatten. Det var rätt i Karl Gustavs smak, när han var ute bland faror och inte längre satt vid sin kungliga taffel.

Då den värsta hungern var stillad, steg han upp, ty ännu återstod det farligaste vågspelet. Framför honom låg det bredaste sundet, och det var fem fjärdingsväg över till Lollands strand.

»Nu, Dahlberg», sade han glättigt, »skall du hålla ditt ord och visa oss vägen!»

Dahlberg svingade sig då återigen upp i sadeln, och som en svart prick syntes han snart i försvinnande fjärran framför den buktande långa raden av soldater. En stund dröjde konungen och betraktade i fjärrglaset hans modiga färd. Sedan skyndade han att följa de andra. Ännu djupare blev nu tystnaden, och februarisolen började småningom att sänka sig och guldfärga skyarna, men långt innan skymningen ännu hade brett sig, förkunnade ett avlägset jubel, att Dahlberg hade infriat sitt ord. Bragden var fullbordad. Svenskarna stodo på Lollands mark. Wrangel trodde knappt sina öron, då han fick ilbud att komma efter med fotfolket.

En trumpetare red helt käckt fram till öns lilla fästning och uppmanade besättningen att giva sig, men kommendanten bad honom att dra för pocker i våld. Vid midnatt märkte emellertid svenskarna, att en mängd lanternor kommo vankande över fältet. Det var borgare, som infunno sig för att dagtinga, och morgonen därefter måste kommendanten vackert stiga fram med fästningsnyckeln. Sedan gick det lätt för svenskarna att tåga vidare över de mindre sunden ända till Själlands sydspets.

Här närmade sig en släde med några sändemän, som ville underhandla om fred. De stirrade bestörta, ty minst av allt hade de väntat att redan träffa konungen på Själlands jord.

»Gud har visat mig vägen», sade han, full av svallande trots. »Han byggde mig en bro, och jag kunde inte annat än gå över.»

Snön låg i drivor, höga som hus, och sändemännen sparade inte på varnande förmaningar. Framåt gick ändå alltjämt marschen, fast folket hade svårt att bana sig väg.

»Giv oss blott tre dagar!» bådo sändemännen, när de åter hunno upp konungen.

Men han svarade: »Ej tre timmar.»

Framför honom flydde de förskräckta lantborna in bakom Köpenhamns vallar, som länge hade stått så förfallna, att det växte buskar och träd mellan de nedrasade stenarna.

Fredsmäklarna brukade mötas i ett rum, som beboddes av en svensk. En gång, när några av de danska herrarna kommo in, låg han bakom de hopdragna sänggardinerna, utan att de märkte honom. Han hörde då, hur de viskade, att de skulle gå med på alla Karl Gustavs hårda fordringar. Inga främmande eller fientliga flottor skulle längre släppas in genom sund eller bält, utan de två folken skulle knyta ett nordiskt brödraförbund. Bornholm, Blekinge, Skåne, Halland, Bohuslän, allt voro danskarna beslutna att lämna honom. Först vid frågan om Trondhjem ämnade de låtsas alldeles omedgörliga i det längsta och stiga upp från stolarna.

Om en stund gingo de sin väg. Men när det sedan blev tal om Trondhjem, visste Karl Gustavs medlare besked. Strax som danskarna reste sig, sköt han också tillbaka sin stol liksom för att gå. Då satte sig de förvånade danskarna igen och lovade att också i det stycket villfara hans begäran. Det oförglömliga fredsslutet undertecknades slutligen i Roskilde, och när den danska rikshovmästaren fattade pennan, suckade han: »Att jag aldrig hade lärt mig skriva!»

På lustslottet Fredriksborg tändes vaxljusen i kristallkronorna, och vid det lysande gästabudet satt Karl Gustav som gäst. Korfits Ulfeld fick färg i kinderna, när han såg sitt forna kungapar och sitt hatade fädernesland i en sådan förödmjukelse. Men konung Fredrik och hans stolta gemål dolde sin djupa bedrövelse och visade Karl Gustav all heder, och ingen blottad avoghet störde de fester, som ett nästan krossat folk gav för sin besegrare. På kung Fredriks jakt seglade han över till den skånska strand, som nu var hans, och som väl alltid hade tyckts ämnad att höra till Sveriges jord. En upprest sten på en skog eller vid en bäck betecknade inte längre landamäret. Havet med sin vida yta var nu gränsen.

Ändå blev det ingen tanke på vila, och innan bokskogarna ännu hade gulnat för hösten, gick det ett fasans rop över Själland, att svenskarna oförmodat hade landstigit på nytt. Vad hade då hänt, eftersom bröder på det sättet överföllo bröder? Till den frågan visste Karl Gustav svar, och rösten darrade av brusande harm. Varför hade han förr tågat genom Polen? Det var för att genom nya erövringar betrygga, vad de forna långa krigen hade vunnit, och göra Östersjön till en havsvik med svenska lydländer utefter alla sina kuster. Men holländarna brukade där kryssa omkring med sina handelsfarare. De hade liten håg att bli utestängda, utan tacklade redan upp en flotta för att falla honom i ryggen, men den hjälp, som danskarna hade lovat honom, fick han vänta på. Karl Gustav var för mycket krigsbuss att inte genast slå till i vrede utan att tänka på sina egna fredslöften.

»De tro inte på oss och inte heller vi på dem», sade han och blåste med läpparna. »Vad hjälpa oss då alla broderliga försäkringar? Jag skall föra bort hela deras sturska adel till Ingermanland. Den svenska kronan skall jag bära på huvudet, men den danska skall stå nedanför på ett bord. Förstån I, mina herrar! Jag skall göra Danmark och Norge till mina provinser och Sundet till Östersjöns lås. Nyckeln, den bär jag som en god husmor för framtiden här vid bältet.»

Han slog på värjan, så att den klirrade.

Hans skara var fåtalig, men var man tycktes honom lika god som en hel skvadron. Och ändå förde han den blott långsamt framåt, han som annars med sådan hetta törstade efter strid. Det var, som hade med fredsbrottet en ond ande förlamat hans steg.

»Min kloka Dahlberg har redan varit i Köpenhamn och spejat», sade han, full av trotsig lust att utmana alla de fiender i Europa, som nu hastigt växte ur jorden. »Vallarna ligga ännu styckevis nedrasade och kanonerna utan lavetter. Löpgravarna äro uttorkade, och den lilla besättningen duger inte till annat än att stoppa en tobakspipa.»

När han red fram på höjden utanför Köpenhamn, möttes han emellertid av ett flammande eldhav. Danskarna hade själva stuckit sina förstäder i brand.

»Löpa vi genast till strids», förklarade den aldrig rådvilla Dahlberg, »åtager jag mig att med hästar och vagn åka framför de stormande över både gravar och vallar rakt in i staden.»

Men generalerna stodo oeniga och liksom Karl Gustav slagna av tvekan.

»Rovfåglarna från Norden äro åter över oss», ropade danskarna, och konung Fredrik lovade att hellre än att vika dö i sitt rede. På vallen syntes snart det tält, där han bodde dag och natt, och oförskräckt gick han omkring bland de vinande kulorna. Var husvärd försåg sig med ett kar vatten och en våt oxhud för att kunna släcka lågorna, om svenskarnas fyrbollar skulle råka att tända eld på taken. Gatorna blevo öde, ty alla skyndade till vallarna med spadar och skottkärror för att hastigt sätta dem i stånd. Adelsherrar, studenter, köpsvenner, gesäller, alla arbetade med samma iver, och till och med kvinnorna, som kommo ut med matsäckskorgarna, hjälpte sina män att bära jord.

Vad det led, närmade sig trettiofem holländska skepp mot Sundet för att undsätta danskarna, och Karl Gustav skyndade till Kronborgs slott. Där stod han harmfylld och orolig på vallen ovanför de piskande vågorna, och uppe i slottsfönstret syntes mellan hovfruntimrens lockiga huvud det bleka ansiktet av hans gemål, Hedvig Eleonora. Hon var van att höra krigsbuller, men i dag tyngdes hennes sinne av dystra aningar.

Blåsten friskade i, och för förlig vind styrde den fientliga flottan mot den svenska. Att lita på sin arm och äntra vart skepp, som kom nära, det var svenskarnas sätt att strida. Den, som inte kände sig stark nog, kunde lika gärna stanna på stranden. Karl Gustav kramade fjärrglaset, ty vad han såg gav honom i början gott mod, men nedslog småningom hans hopp. Höstsolen hade nyss höjt sig över vattnet och blänkte i glasrutorna på fartygens höga akterhus. Var skeppsstäv hade en rikt förgylld bild av något sjötroll eller en bevingad och hjälmbärande krigsgud, och de pekade blodgirigt framåt med sina treuddade spjut eller utsträckta händer. Det var omkring åttio seglare, som drabbade samman, och ensamt från den svenska sidan utslungade inemot två tusen kanoner sina förödande blixtar. Rökringarna svängde i luften som över en stor tobakspipa. Wrangel förde befälet över svenskarna, och med skummande fart gick hans ståtliga amiralsskepp fienden till mötes. Höljd av blod, stred den ena av de holländska underanförarna slutligen på knä, och då han tvangs att lämna ifrån sig värjan, föll han ned och dog. Flaggan på hans fartyg ströks av svenskarna, men i nästa ögonblick sjönk skeppet i böljorna.

Den holländska överamiralen var bruten av gikt liksom nästan alla äldre krigare på den tiden. Det kom sig inte bara av de ständiga strapatserna, utan än mer av gästabuden och de många bägarna, som alla skulle vara med om. Han kunde inte stå, utan satt på däcket i en länstol. Men från den ledde han sitt folk. Salva efter salva smattrade från de bolmande gluggarna mot det svenska amiralsskeppet, och med sönderskjutet roder måste det till sist söka skydd under Kronborgs kanonmynningar. Från vallarna rullade en oavbruten åska, men kulorna fräste över vågtoppar och vrakspillror utan att nå fram, och fiendeflottornas segel gledo förbi mot Köpenhamn.

Vintern kom småningom med sin snö, och utanför Köpenhamn huttrade och fröso svenskarna i sina jordkulor. En natt blev det stark snöyra, och då ryckte de till storms. För att inte synas drogo de över sig vita skjortor och bundo sedan halmvasar om hatt och arm till fälttecken. Sjungande drogo de åstad, men den eldkrans av flämtande kanoner, som snart tändes kring hela Köpenhamn, bebådade, att de voro väntade. Hovherrar, studenter och holländska matroser stridde på vallarna sida vid sida. Stockar och stenar vältrades ned på svenskarnas stormstegar, och kvinnorna buro upp kittlar med sjudhett vatten, som de hällde över dem. Mellan döende och döda fortsatte de en rasande kamp i löpgraven, ända till dess de slutligen åter måste vända om till sina jordkulor och kojor. Bloddroppar färgade deras steg i snön, och bakom i gryningen dånade glädjeskotten från den räddade staden.

Att stifta fred blev nu ett önskemål för statsmännen i Europa, men Karl Gustav ville inte nödtvunget sticka sitt svärd i skidan. Först skulle det återfå sin forna glans. Hårda domar fick han höra. Och han blev kallad löftesbrytare och fredskränkare. Fienderna ropade till varann, att han hade fläckat sin krigarära. Förbittrad över sina motgångar, begav han sig till Göteborg för att rådslå med ständerna.

»Det finns», sade han, »ingen längre, som vill spänna sin häst samman med oss.»

Sjukt var hans blod redan förut, men nu kommo feber och frossa, och läkarna hade svårt förmå den arbetsivriga mannen att stanna i sovkammaren. Krämporna växte, och han satt mest i sin länstol.

»Jag har inte, som jag bort, alltid kunnat sköta Sveriges inre vård», sade han, då han kände, att livskrafterna slocknade. »Men aldrig har jag skytt vakor eller arbete, faror eller bekymmer, hetta eller frost, hunger eller törst.»

När han var död, sveptes han, som det tillkom den oförtrutna kungakämpe, som hade burit storväldets krona. Han kläddes i en purpurdräkt, i händerna sattes äpple och spira, på huvudet en krona, och vid sidorna lades svärd och nyckel, allt av guld. Framför liket bars en svart sorgefana, och med stor ståt fördes det under pukslag till Riddarholmskyrkan i Stockholm.

Dahlberg förblev sedan alltid en av landets dugligaste män, och den på krigsbyte rika Wrangel fick lära, att fredens värv kunna vara lika svåra att sköta som någonsin krigets. Korfits Ulfeld fortsatte att ömsa fädernesland. I Köpenhamn nedrevs hans hus till grunden, och på den uppröjda platsen restes en sten med påskriften: »Förrädaren Korfits Ulfeld till evig blygsel och vanära.» Fågelfri, förklädd och ingenstädes trygg, irrade han omkring med sina söner och utgav sig för deras lärare. Han dog slutligen i en båt på Rhenfloden, och det blev sagt, att sönerna i hemlighet jordade hans kropp under ett träd på stranden.

Tiden ilade, och många vinterstormar kastade in sin snö genom gallergluggarna till det valv, där Karl Gustavs försilvrade tennkista vittrade och mörknade. En gång frampå adertonhundratalet skulle vid Mikaelitiden några arbeten utföras i den minnesrika gravkyrkan. Bland de arbetande var en modellör, som falskeligen hade tagit sig det gamla adliga namnet Drake. Vid ett tillfälle, när han för en stund var ensam, smög han sig då ned i valvet.

Där upplyfte han det tunga locket något litet vid ena ändan och kilade sedan under med ett vedträ. Sedan stack han in handen i det mörka gapet. Förgängelse och mull, det är slutet på all jordisk härlighet, och där låg nu den forna konungen i fuktvåta trasor som den armaste av tiggare. Den falska adelsmannen trevade bland de sönderfallna lämningarna, och småningom letade han fram den gyllne nyckeln, spiran och svärdsfästet. Han knöt in allt i en duk och gömde så tjuvgodset hos sin mor, en skomakaränka på Ladugårdslandet.

Efter några dagar bad den fattiga kvinnan en åkarhustru att få låna ett besman för att väga några ovanliga saker. Till sin bestörtning fick åkarhustrun därvid se en guldnyckel, som var så stor, att den kunde ha passat till himmelrikets port. Den falska adelsmannen fortsatte emellertid, som han hade börjat, att stjäla i Riddarholmskyrkans gravar och lät till och med göra sig en prydlig helgdagsväst av ett stycke sammet, som han hade ryckt loss från en av kistorna. Den förfärade åkarhustrun förmådde likväl inte bära på sin gåtfulla hemlighet, utan gick till en polisman och berättade, vad hon hade sett. Likplundraren blev då gripen och fick sitt straff.

På det viset kommo dyrbarheterna åter till rätta. Den nyckel, med vilken den tionde Karl i sina segrars middagsglans hade längtan att få vrida om låset till Östersjön, förblev däremot en nordisk kungadröm, som aldrig fått verklighet.

NU FYLLAS KRONANS BODAR. VID LÄXBOKEN.

Vinterstormarna hade malt sönder Vätterns is till vassa nålar, som gungade och rasslade på vågorna. Sedan veckor hade det varit omöjligt att komma över från Visingsö till fastlandet med något båtlag. Alla nyheter hade frusit in, och det kunde ha blivit både kungssorg och krig, utan att öboarna fått veta något därom.

»Ack, jaja, det är bäst så», suckade gummorna och rättade på sina bindmössor. »Från fastlandet kommer det bara tjuvar och odådsfolk. Trivsamt har bara den, som får vara i fred.»

Karlarna tyckte om sådant tal, ty de kände sig förbehållsamma och misstrogna mot alla, som inte levde och bodde på Visingsö, men sinsemellan voro de helt pratsamma.

»Fastlänningarna äro skälmar allihop, ja, ack ack!» pustade de, belåtna med sin ensamhet. Och så hängde de vadmalsrocken och den bredskyggiga hatten på spiken och bredde ut benen med de blå strumporna framför brasan.

Mycket var det också att språka om, både sägner och skrock. Gåtfulla gångar och grottor fanns det under jorden på deras ö, och gamla gravurnor och svärd vändes ofta i dagen av plogen. Dörren till kyrkan var fullsatt med järnnaglar, smidda av ett spjut, som trollen en julenatt hade slungat efter en ryttare, och innanför under valven fanns det mer att se, än någon kunde hinna med på en hel timme. Där skimrade och glimtade märkvärdiga beläten och dyrbarheter, och i sakristians kista förvarades den brudstass av förgyllt silver, som än i dag blir buren, var gång det firas bröllop på Visingsö.

Då barnen tröttnade att höra på de äldres samtal, sprungo de ned till stranden och letade upp vackra små färgglänsande stenar till armband åt nådig grevinnan. På en mils avstånd kunde de se land, och där låg allt höljt i snö, men på Visingsö regnade det helt mjukt och lent. Där växte valnötsträd, och där plockades om sommaren de präktigaste stickelbär och rödpäron. Deras ö var ett litet avstängt paradis, som helst ingen främling borde få trampa. Förr hade konungar haft sin boning på ön och därifrån styrt hela Sverige. Nu regerade nådig greven därifrån över sexton socknar som Sveriges rikaste man. Det blev redan berättat, då vi talade om Kristinas dagar, hur det var brukligt att slösaktigt bortskänka kronans mark till förläningar. Därigenom kunde så stora jordagods hopas kring en enda herre. Nådig greven trodde också fullt och visst, att hans ätt ännu i långa tider skulle besitta den vackra ön, och överallt hade han låtit rista eller måla sitt namn. »Per Brahe» stod det inhugget på otaliga minnesstenar utmed vägarna. Vart man såg mot portar och valv, fick man läsa »Per Brahe» och »Per Brahe».

Nu befann sig nådig greven som bäst i Stockholm, där han satt bland de förmyndare, som hade att sköta riket åt Karl Gustavs lilla son, den elfte Karl.

En natt väcktes byfogdarna emellertid av ett sjungande läte utifrån sjön. Det var Vättern, som lade sig med fast is, och det hände inte alla år. Fogdarna sträckte på armarna och gäspade, men så måste de kvickt upp ur sänghalmen och tuta i sina lurar, så att det varnande ljöd från by till by. Begynte isen väl att bära, då var det slut med friden. Karlarna skyndade därför att samlas och rådslå om, hur de nu skulle kunna hålla sin kära fäderneö fri för allt ont från fastlandet. På gammalt välbeprövat vis allt från forna orostider utställde de att begynna med ungdomen som nattvakter.

Nu föll det sig så, att Per Brahe hade inrättat en skola på ön, ty han var en välmenande och god husbonde för sitt folk och en vän av upplysning. Han hade till och med rustat skolan med eget tryckeri. Var morgon på slaget fyra väcktes djäknarna. Skolan var inrymd i en uråldrig kyrka, och där blev det för de morgonkrya gossarna att elda och tända ljus, så att läsningen kunde börja klockan fem. I vapenhuset satt den lägsta klassen och förhördes utantill i katekesen. Nästa klass hade sina bänkar i mittskeppet, men i koret läste rektor själv med högsta klassen. Och där talades det latin. Det var ett stim, så att en ovan åhörare kunde bli yr i huvudet, ty stundom satte alla till och pluggade högt på en gång. »Ba ba ba, bi bi bu!» ljöd det i allmänt sorl från porten ända upp i koret. På fritimmar fingo de till omväxling emellanåt under allvarlig psalmsång sitta och binda de ris, som sedan till god bättring skulle dansa på deras egna ryggar, när så behövdes.

Det hände då en morgon fram mot gryningen, att en av gossarna kom en hel timme för sent, och andfådd stannade han vid dörren. Allt var sig likt i den lilla kyrkan. Färglagda kartor hängde på väggarna, och under vitkalkningen i valvet framtittade som genom ett vitt dis ålderdomligt och stelt målade helgon. Deras skäggiga huvud förblevo ständigt lika bistra utan att kunna draga på munnen, fast det annars var lätt nog för den, som råkade att se mot den ena bänken vid sidan om koret. Den kallades åsnebänken. På den sutto, skamsna och långa i ansiktet, de piltar, som hade slarvat med läxorna, och var och en av dem bar en pappersmössa med en målad åsna.

»Du har försovit dig!» ropade mäster Efraim till gossen nere vid dörren.

Mäster Efraim var en ung, smalaxlad lärare med slätkammat hår, och genom att gå ned och hårt gripa gossen i armen och leda honom in i sakristian avklippte han hastigt hans betraktelser. Därinne förvarades skolans åtta hundra böcker, men det var nu inte fråga om bokryggar. Genom en liten tittglugg i den järnbeslagna dörren kunde de andra förväntansfullt se allt, som tilldrog sig. Det kunde inte bli någon avbasning nu genast, det visste de. Den sparades alltid till veckans sista dag och gavs då med stor högtidlighet, alltmedan kamraterna stodo omkring och återigen uppstämde en dyster botpsalm. Men till en påminnelse om vad som väntade, tog mäster Efraim ned ett av risen, som hängde under lyktan, och fast det var gråkulet och kallt, kände den försumliga skolgossen, att det fanns ett ställe under hans bockskinnsbyxor, där det redan i förväg började hetta som en hel eldbrasa.

»En hel timme har du försovit dig!» upprepade mäster, och det tycktes honom, att mycket hade han upplevat, men väl knappast något så drumligt.

Att sätta till lipen var inte lönt vid tanken på en i allo så nyttig och hälsosam tuktan. Det visste gossen. Men knäna böjde sig och darrade, och han knäppte händerna.

»Var beskedlig, mäster, och låt mig få tala ut», bad han stammande. »Jag har i natt gått vakt bland de andra, och ...»

Han viskade något i örat på mäster. Genast tog mäster ett långt steg baklänges och kastade ifrån sig riset. I en blink stack han sin hand genom lyktans grepe och skyndade ut i vapenhuset och upp i tornet.

Överst var ett platt tak, från vilket stjärnbilderna brukade utforskas. Därifrån var vid utsikt över den isbelagda sjön, och högt på fastlandets branter tronade grevens lilla lustslott Brahehus. Länge hade där varit mörkt, men nu strålade fönstren som en ljuskrans. Mer behövde mäster inte veta, utan begav sig med svindlande fart tillbaka utför den branta trappan.

»Det lyser på Brahehus», ropade han. »Hans höggrevliga nåde, vår riksdrots, har kommit hem från regeringsbestyren i Stockholm. Fort, fort, alla från bänkarna! När som helst kan han vara här.»

Om en stund stodo alla djäknarna uppradade vid Visingsborg, där kanonerna redan började dundra och slunga rök mot den uppgående solen. Hela befolkningen på ön var exercerad till grevligt garde, och dörren till rustkammaren gnisslade nu oavbrutet. Knektar och livdrabanter ordnade sig i två led vid hornstötar och trumslag, och omgiven av ryttare närmade sig slutligen Per Brahe som en konung.

Hans släde svängde in genom portvalvet i den yttre vallen. Där ledde järndörrarna till fängelser, ty greven hade domsrätt över sina öboar. Slottets trappgavel sprang brant i höjden, och i nischerna åt borggården blänkte förgyllda och lagerkransade bilder av grevarna Brahe. Allt samlades i den tanken, att deras ätt i århundraden skulle besitta ön. Vidsträckta trädgårdar med karpdammar och över två tusen fruktträd omgåvo slottet. Uppe i salen stod den grevliga länstolen under en himmel med fjäderbuskar. Fast greve Per inte själv hade någon son, tyckte han sig kunna se framåt i tiderna, hur ättling efter ättling av hans släkt steg upp och satte sig i den stolen.

Nöjd att vara hemma, gick han några slag över golvet.

»Bondeståndet börjar att bli uppstudsigt vid riksdagen», sade han. »Det begär att få underrättelser om viktigare statsärenden. Det låter, det, men smeker du bonden, så slår han dig. Nej, vi av högadeln äro de enda, som kunna styra både kungar och bönder, så att frihet och upplysning få råda. Det är förmätet att kalla oss för undersåtar liksom de andra. Och vad är det för laglöst tal, att våra förläningar helst borde övertagas av kronan. Tag hit skrinet med mitt testamente! Jag vill diktera ännu några bestämmelser för att trygga mitt Visingsö mot alla stormar.»

Som slottsskrivaren var borta, blev det mäster Efraim, som fick sköta pennan. Då han ögnade i testamentet, såg han, hur förtänksamt allt var bestämt in i det minsta, till och med hur de regerande grevarna framdeles med sorgefanor skulle föras till den praktfulla familjegriften i kyrkan. Där stod redan på gravvården greve Per uthuggen i sten, alldeles som han gick och var med små mustascher och kloka ögon och fridsamt uttryck över sina drag.

»Mäster», sade greven plötsligt och stannade framför bordet. »Nu skola vi komma ihåg min skola med rikliga gåvor. Säg ut, hur går det med skolan?»

»Nådig herr greve», nästan viskade mäster och skakade bekymrat sitt långa hår. »Åsnebänken står sällan tom. Och ris biter inte alltid på de lata.»

Per Brahes åldrade ansikte livades av en godlynt skälmaktighet, och han knep mäster meningsfullt i kinden.

»Du har en skön handstil, mäster Efraim», sade han, »och jag behöver en ny skrivare. Du skall följa mig, då jag far tillbaka till Stockholm. Där skall du få se, att det finns en pilt i Sveriges land, som är ännu latare än alla tillsammans i hela din skola.»

Mäster skyndade sig att tacksamt kyssa hans hand fast utan att kunna gissa, vem det månde vara, som han menade.

Efter en tid blevo slädarna emellertid åter förspända, och så gick färden till Stockholm.

En dag blev mäster där skickad upp på slottet med ett barskt förmaningsbrev från greve Per till de två rådsherrar, som skulle sitta och övervaka den unga konungens lästimmar. Vävda tapeter täckte de höga väggarna, och mäster kände sig förlägen i de stora gemaken. Slutligen kom han till en dörr, som stod på glänt, och han hörde djupa snarkningar. Villrådig sköt han upp dörren jämnt så mycket, att han kunde sticka in sitt smala huvud.

Framför de igenslagna böckerna på bordet stod en smärt och rödblommig gosse med en gåspenna bakom örat och lekte med några små träsoldater, som han plockade upp ur fickorna. Det var den elfte Karl. På andra sidan satt läraren med armarna i kors och blundade och drog långa timmerstockar, och peruken, som var en halv aln hög, gled sakteliga bakåt på nacken.

Den unga konungen gick fram till mäster och strök honom under näsan med gåsfjädern.

»Tag hit brevet, som du står och kramar!» befallde han lågmält. Men när han skulle stava igenom utanskriften, syntes det, att han var klen i att läsa, ty det gick långsamt och knaggligt. »Jaså, rådsherrarna!» fortsatte han slutligen. »Det var gästabud i natt, vet du väl. Därför voro de trötta och ha gått hem och lagt sig.»

Sedan vände han sig till läraren, som for upp och gnuggade ögonen.

»Herr preceptor», sade han med en bugning, »får jag ge mig lov i dag? Det är så vackert solskensväder.»

Läraren bugade sig och nickade gillande.

»Farväl då!», jublade den unga konungen, och därmed stötte han upp dörren, så att mäster fick en blå kula i pannan, och sprang så sin väg genom salarna. Snart därefter hördes muntert hovtramp, och i sällskap med några jämnåriga sprängde han i vild fart bort över den långa bryggan nedanför slottet.

»Här behövdes, sanna mig, ett gott ris från Visingsö», tänkte mäster, där han fundersam vankade hem till greve Per.

Men Karl brydde sig varken om den harmsna greve Per eller någon annan. Så snart han kunde trotsa sig till en ledig stund, lät han böckerna ligga och satte hellre över gärdesgårdar och diken eller jagade björn i skogarna.

Han var bara sjutton år, när han redan förklarades myndig, men på regeringsbestyren ville han inte tänka, och han blev försagd och stel bland storherrarna, som ständigt tvistade och förtalade varandra. Långt borta på prästgården i Mora svängde han hellre om i kullornas träskodans eller satte sig bland musikanterna och slog pukorna. Och då han hade utländska sändebud till middagen, lät han bränna av handgranater under bordet, så att elden sprakade mellan fötterna på de bleknande herrarna.

EN OVÄNTAD FÖRVANDLING.

Ibland under sina långa ritter stannade konungen med sin häst på någon kulle framför en svart rundel av aska och människoben.

»Vad har här skett?» frågade han en gång en ung torparson, som stod bredvid i diket och grävde.

»Här blev min egen mor bränd som häxa», svarade gossen bittert och strök över ögonen. »Skall jag berätta, vad jag minns?»

Det skall du!» svarade Karl.

Då lade gossen händerna i kors över spadskaftet och fortsatte:

»En afton var det gille i den stora gården där borta. Kvinnorna sutto och talade om Blåkulla, och alla fasade, men ändå voro de lika ivriga att låta tungan gå. Blåkulla är ett kalt berg, unga herre, och överst i eldflammorna tronar Satan på en stor sten. Omkring honom svinga trollpackorna och hans tjänare i ringdans som en virvelvind. Efter en stund räcka kvinnorna så fram de små stackars barn, som de ha stulit med sig. Och då märker Satan dem med ett bett i fingret, så att han sedan skall veta, att de tillhöra honom.»

»Jag har nog hört det talet», svarade Karl med en villrådig blick.

»Nu hände det sig så den där kvällen», återtog gossen, fast mer sakta, »att det just var i påskveckan, då häxorna bruka rida ut på sina kvastskaft. Barnen i stugan lågo hela tiden halvvakna och hörde, vad de gamla berättade. Om natten drömde de sedan rysliga drömmar och jämrade: Mor, mor, en elak kvinna har fört oss med sig till Blåkulla!

Vem månne den kvinnan vara? tänkte de gamla. Det finns i bygden bara en krokryggig gumma, som ser ut som en häxa, och det är Toa. - Så hette mor min.»

Gossen teg en stund och var svår att förstå, då han åter tog till orda, så lågt talade han.

»Blev jag också tusende år, aldrig kunde jag glömma, hur hon grät, när hon först fick höra, vad som mumlades om henne. Men en olycklig kan vänja sig vid allt, också vid förtalet. Det blev också en så lockande hämnd att gå omkring och fruktas och se de andra stå och darra. Och var skärv, som lönnligt stacks i hennes förkläde till tack för någon trollgärning, behövdes så väl till klutar åt oss barn. Hon gömde en hästskalle på loftet, och tyst som en lokatt tassade hon över galgbacken. Där blåste hon i ben, så att det ven i mörkret, och när om natten ovädret riste kojan, så glindrade mors ögon. Å, jag minns det så väl.»

Ängsligt såg han sig omkring, och rösten darrade.

»Så blev mor då slutligen förd till häradets kista, en grop, övertäckt med ett galler. När jag kom dit med mat och vatten, snyftade hon ur djupet: Dyraste min son, jag är oskyldig som ett vitt lamm. - Men mästermannen bedyrade, att det var Satans stämma, och tog henne med till ån. Sjönk hon, då var hon oskyldig, men flöt hon, då hade hon Satans hjälp. Och hon flöt. Det stod flera hundra människor på bron och bland albuskarna, och alla sträckte upp händerna och skriade: Häxa, häxa! Bekänn, att du har gjort mjölkharar av stickor och lappar och låtit dem dia våra kor. Bekänn, att du har förgjort våra kalvar och getter, hästar och får! - Nå nå. Jag vet inte. Jag har väl det, sade hon, ty vattnet forsade ur hennes mun, och hon var så skrämd, att hon jakade till allt. Det enda, som hon inte kunde säga, det var, vilket trollspråk som hon hade brukat läsa över boskapen, ty hon kunde inga. Hon hade inga haft. Och då fick hon spö. När hon sedan i dagljusningen blev utförd med en halmkrans om sitt grå hår, stodo vi små barn uppställda runt omkring. Vi hade fått bära dit veden. Hon knäppte händerna, och just som elden började flamma, utropade hon: Gud, min Gud, tag mörkret ur deras sinnen! - Den morgonen grät jag så mycket, att jag sedan aldrig mer har kunnat fälla några tårar.»

Han tog spaden och grävde ett par tag med förtvivlans styrka, men Karl red vidare.

»Det är dunkla ting», sade han, ty han var själv uppfödd i tidens vidskepelse, och han visste inte, vad han skulle svara. Det svaret fann först senare en lärd man, som hette Urban Hjärne. Han blåste ut alla häxbål i Sverige genom att frimodigt visa, att det bara var dårskap och ondskefullt förtal, som hade tänt dem. Men en mängd kvinnor hade då redan blivit brända.

»Jag märker, att det inte bara är häxor, som rida sinnena», tänkte Karl, där han färdades framåt, »utan också annat, som jag kanske bättre kan lära mig att förstå. Varför fattas alltid pengar? Varför se alla så betryckta ut, fast de på helgdagsaftnarna både dansa och sjunga? Mina förmyndare ha lämnat mig ett vanskött land.»

När han tog kvarter i någon koja, anade ingen, att den fåordiga ynglingen i den tarvliga och nedstänkta blå rocken var en konung. Men där fick han höra om folkets bekymmer.

»Det har blivit trångt för oss småkarlar», muttrade bönderna i skägget. »Nästan all jord har blivit bortskänkt till de stora. Knotar bonden, får han spö. Klagar han vid tinget, flux blinkar hans herre åt lagmannen. Och då får bonden orätt. Nu härdar han inte ut längre. I skulle gå med upp till herrgården och själv se. Rosendräll på bordet, kannor, pokaler, guldkantade glas, dans och musikanter. Stora sängar med sparlakan av guldtyg. Här får I ligga i vassa halmen. Här fägnar den steniga åkerlappen inga ögon. Men där finns det parker med långa valv av tuktad buxbom, springbrunnar och bildstoder av gips och järn. Varför sitter I här och spisar rovor i en träbunke? Varför rider I inte hellre dit? Där vankas det päron och aprikoser. Förmyndarna ha bedragit den unga kungen och gjort sig själva rika.»

»Och varför ryker det vid fallbråten där uppe i skogen?» frågade Karl.

Bönderna togo honom i armen och viskade.

»Där bor det skogsgångare och rymlingar - knektar, som lupit bort från fanorna, därför att de varken fått mat eller lön, utan bara hugg och slag. Ja, till och med officerare ha vi sett fly här förbi. De hade tröttnat på att svälta i kronans rock, nådig herre. Så ha de stora skött landet, då kungen var ett barn. Nu vakta de sig att låta honom få veta, hur det står till. De äro rädda för efterräkningen, kan tänka. Förstår I? Sverige är en mor, som har skänkt allt sitt gods och gull åt ett av sina barn, så att hon själv och de andra inte längre ha nog till att äta.»

Han häpnade över, vad han fick höra, och blev allt mer sluten och nedstämd. Hur skulle han få makt över de gamla och erfarna herrarna, som tego med allt, som de ville ha dolt? Han hade svårt att lägga sina ord. De fastnade på tungan, och han stod tyst och vred på handskarna. Det var nog gott och väl, att han kunde fälla varg med kniv och björn med spjut, men vid rådsbordet var det inte fråga om jaktäventyr. Där behövdes huvud och kunskaper, och han hade ingendera. Han påminde mer om en sträv knektpojke ur ledet än om en kungason.

Rikskansleren Magnus Gabriel De la Gardie däremot var en belevad och lysande herre. Bedårad av hans livlighet och fransyska förfining, hade Kristina höljt honom med förläningar, och själv strödde han ut silver och guld. För de lärda var han alltid en frikostig fader. Han drömde om att bli en ny Oxenstierna, men verklighetens mödosamma väg är inte lika gen som drömmens. Hellre än att slita arbetsstolen gungade Magnus Gabriel i sin förgyllda kaross bland bugande underlydande. Grevarna hade sina parker, men svenska kronan hade knappt längre en ekplanka att laga sina skepp med. Hur mycket den hederliga Per Brahe än rådde till hushållning, kunde han inte trolla fram pengar i landets tomma kassakista, och i sin nöd skickade svenskarna sina soldater i fält för utländska mutor. Det gick illa, och nu brakade kriget åter lös kring rikets knutar. Flottan måste ut, men ovant gick det både att fira och hissa segel. De murkna repen sprungo av, amiralsskeppet Kronan tappade sitt ankare, och skeppen törnade ihop. Så illa gick det med allt. En stor del av besättningen bestod av lösdrivare, hantverkare och gesäller, som aldrig förr hade känt ett däck gunga, utan likbleka och sjösjuka lågo utefter relingarna och gapade. Det blev en bedrövlig seglats, och i vredgat sporrsträck anlände Karl till Stockholm för att omsider söka ett svar på den gåtan. varför allt i hans land numer slutade med ynklighet och nederlag.

När han kom till flottans förrådshus, såg han, att tågvirket hängde där gammalt och genomruttet. »Det är nog annat, som är ännu murknare», tänkte, han och gick vidare till ämbetsmännen.

»Vilja fattas oss inte», sade de, »men pengar, pengar.»

Då slog han upp räkenskapsböckerna, och bestört fann han, att det kommande årets inkomster redan voro uppslukade. Sverige påminde honom om en vandrare, som hade ätit upp hela matsäcken på första dagen, men ändå måste fortsätta att gå dag efter dag. Nu förstod han, hur grymt han hade blivit vilseledd, och med tunga steg vände han tillbaka till sina rum. På ingen kunde han lita, på ingen annan än sig själv, fast han bara var en nittonårig yngling. Rådsherrarna gitte han inte längre sitta och höra på och en tarvlig man fick honom lättare att lyssna än hela raden av artiga grevar. Hädanefter var det förbi med deras solskenstid. Hjälplösheten tvang honom att vakna och växa fort. I en hast letade han fram dugliga, förut obemärkta män, som kunde sätta hans fädernerike i stånd, och själv arbetade han långt in på nätterna. Missmodig och förtvivlad, önskade han sig ibland att få dö från alltsammans, och rätt nöjd kände han sig blott, när han övade sina soldater. Fubblade en officer i sitt yrke, slog han honom utan betänkande om öronen med flata klingan. Han blev allt buttrare och hårdare, men också allt starkare i viljan.

Så kastade han sig i sadeln igen och red omkring i landet, men nu inte för att knalla med jaktbössan utan för att ordna och bättra. Fienderna hotade söderifrån, och då han fick höra, att norrmännen ryckte framåt från sitt håll, var det knappt Dahlberg kunde hindra honom att genast gå emot dem med de två ensamma regementen som han hade till hands.

Från kyrktornet i Ystad fick han dock snart åse genom Dahlbergs kikare, hur hans nyrustade flotta tog upp en första dunderlek med danskarna. Efter några dagar styrde båda flottorna inåt Östersjön. Det var över hundra skepp, och en mängd holländska fartyg hade då slutit sig till de danska. Främst seglade svenskarna med spända segel och brusande skum under galjonsbilderna. Långt från stränder och skär skådades med beundran det mäktiga överamiralsskeppet Kronan, som liknade ett simmande fäste. Barlasten var knapp, så att det flöt ännu högre än annars, men var rankt och gungade. Det var hundrasjuttioåtta fot långt och fyra våningar högt och försvarades av tusen man. Ett stycke efteråt kom amiralsskeppet Svärdet med den oförskräckta Klas Uggla överst på befälsdäcket.

Det blåste friskt, och den långa raden av master och segel gled redan fram över havsytan utanför Ölands södra udde. Då lät Uggla plötsligt Svärdet vända för att anfalla de närmaste fienderna. Också Kronan skyndade att göra sammaledes, men krängde åt sidan vid vändningen, och vattnet forsade in genom de nedersta kanonluckorna, som nyss hade blivit öppnade. Där lågo de tyngsta, de trettiosexpundiga kanonerna, och besättningen brottades fåfängt mot störtfloderna utan att kunna stänga luckorna. Det ranka linjeskeppet förmådde inte att resa sig i stormbyn, utan master och segel sänktes i vågorna. Förskräckta kastade mannen sina luntor, och snart letade sig elden utefter tjärade plankor och rep ända till krutdurken. En hög flamma slog upp med bedövande dån, och det söndersprängda skrovet sjönk genast till botten. Det var utanför Hultersta och Stenåsa kyrkor på Öland. Där står det på aderton famnars djup under det grönlysande vattnet, och fiskarna simma in genom gluggarna.

De andra svenskarna fortsatte att styra undan hemåt, när de sågo det öde, som hade drabbat Östersjöns ståtligaste fartyg. Blott Uggla hade redan blivit omringad och varken kunde eller ville fly. Tre svenska skepp hade Svärdet ännu vid sin sida, men runt om växte skogen av master. Manskapet stupade vid kanonerna, som de höllo på att ladda, och blod rann ut genom kanonportarna. De sönderskjutna masterna hängde med sitt tågvirke över relingen, men besättningen kapade dem med sina bilor, så att det nästan kantrade skeppet åter reste sig.

»Giv er!» ropades det till Uggla, men därom ville han inte höra talas.

Då slungades ett sådant regn av glödande kulor över Svärdet, att det började brinna i däck och bord. Allt högre blossade elden och närmade sig akterhuset, där Uggla orubbligt stod kvar med sina sista blodiga och sotiga hjältar. Det långa håret fladdrade som en kvinnas om hans bara huvud, och blek var han, men sådan var alltid hans hy. Då lågorna slutligen hunno fram till honom, kastade han sig i vågorna och omkom, men långt in på natten flammade sedan ute på havet hans brinnande skepp.

Utan vetskap om olyckan satt Karl nästa dag i Malmö kyrka och hörde på predikan. Kvinnfolken trängdes och knuffades om det förnämsta bänkrummet, som var ytterst i bänken, och käppegubben gick lugnt efter vanan omkring med sin stav för att utan nåd knacka var och en i huvudet, som råkade att slumra till. Med ens började fönsterrutorna att skallra för ett avlägset dunder från Köpenhamn. Segerbudet hade hunnit dit och hälsades med glädjesalvor.

Utanför Köpenhamn tältade emellertid den danska krigshären i ett präktigt läger, som var en fjärdingsväg långt. Den stolta änkedrottningen, som i sin ungdom hade varit nödd att fira den segrande Karl Gustav med gästabud, begav sig glad ut bland soldaterna. Med sång och smattrande spel gingo de ombord på den hemvändande flottan och begåvo sig över till Sverige för att återerövra Skåne.

»Kom hit, kom hit, här är det inga försåt!» ropade en kvinna från den skånska stranden till sina forna landsmän på skeppen, och när kung Kristian landsteg, klättrade matroserna upp i tacklet och svingade sina hattar.

Skåningarna själva övergåvo småningom de tillbakajagade svenskarna, och i gränsskogarna började på urgammalt vis klyftor och fallbråtar åter att upplysas om nätterna av bloss och lägereldar. De vilda rövarhoparna kallades snapphanar. Olycklig den svensk, som kom inom skotthåll för snapphanarnas flintbössor. Var de spårade upp en fora, plundrades den till sista säcken. Till straff blevo de uppträdda längs ryggraden på spjut och ställda utefter vägarna, men de svenska soldaterna påstodo, att snapphanarna ännu i den belägenheten fortsatte att kasta sina skällsord efter dem och i godan ro smutta på sina tobakspipor.

En gång, när Karl som bäst satt i Åhus’ prästgård och ensam och i all torftighet spisade sin gröt, omringade snapphanarna oförmodat stugorna. Kyrkoherden övertalade honom då att raskt klättra upp i skorstenen över spisen och sköt sedan igen spjället. På detta fick han stå, medan snapphanarna letade i skåp och sängar. Till sist slogo de sig ned i prästens kammare och befallde fram mat och fyllda krus. Därtill sade han heller ingalunda nej, utan trakterade dem tvärtom så rundligt, att de efter sus och dus småningom började lura in, där de sutto och gränslade på bänkarna. Prästen gick då till det rum, där han hade dolt konungen, och hjälpte försiktigt ned honom ur hans obekväma fängelse. Svart var han redan om händer och kläder, men prästen tyckte, att det bara var halvgjort verk. Han gned in honom med sot över hela ansiktet och hängde en korg med brännkol på hans rygg. Tillstyrd på det viset, lyckades konung Karl den elfte att smyga sig bort utan att bli igenkänd av någon.

I sådana stunder av fara tindrade hans ögon av lust och liv, men annars satt han ofta försjunken i tungsint dvala. När officerarna bönföllo honom om ett eller annat raskt beslut, teg han envist, och de stodo handfallna och rådvilla. Folket knotade. Herrarna, som han drev på dörren med värjan eller eldgaffeln, mumlade uppbragta om hans envetenhet och små själsgåvor.

Några menade, att en så oskicklig hövding helst borde befrias från omaket att vara svenskarnas konung, och de flesta, att han åtminstone skulle lockas bort från hären, så att han inte hindrade dugliga krigare att göra sitt bästa. Litet anade de, vilken besk kraftdryck det fanns på botten av den flaskan, bara rätt hand väl lyckades att bryta förseglingen. De skickade därför till honom en man, som hette Johan Gyllenstierna, för att han skulle tala förnuft med den svårmodiga och misstrogna konungen. Då ville det sig så, att just Gyllenstierna var en rådgivare efter Karls sinne. Han var stor som en jätte, och med blotta händerna kunde han krama ihop en silverbägare eller räta ut en hästsko. Ullstrumporna sutto nedhasade i veck, och hans steg klampade. Han visade sig med flit grov i sätt och svar för att så mycket mer sticka av mot de fransyskt förfinade gamla grevarna, som han hatade.

»Förrän kronan kräver igen av de storkaxarna var tum jord, som de fått eller plockat till sig, kommer aldrig Sverige på fötterna», sade han och skar för sig väldiga skivor av vildsvinssteken. Därpå tömde han två bägare öl efter vartannat och strök eftertänksamt genom sitt yviga, korpsvarta hår.

Det var ord, som Karl gärna hörde, och den svenska enkelheten och den oböjligt kraftiga viljan väckte hans förtroende. Till honom lyssnade han.

»Har jag sagt ett, får jag säga två», fortsatte Gyllenstierna, när han kom till tobakspipan. »Besittningarna söder om Östersjön blevo oss bara till ofred och bekymmer. Bättre vore, om vi bodde med norrmännen i ett stort, gemensamt rike bakom våra skär. Nu ha förmyndarna i sin penningnöd åter snärjt oss i ett krig. Straffa dem, då tid blir! Men hellre än att Skåne offras, ville jag se oss alla, både kung och soldater, ligga dödsskjutna i snön.»

Den harm över de lidna nederlagen, som hade gjort ynglingen dyster och förbittrad, byttes vid sådant tal till ny handlingslust. Grånade, mångbeprövade hjältar stodo omkring honom och följde honom med glädje. Efter flera strider uppställdes hären en decemberafton till det avgörande slaget. Det var på fältet vid Lund. Månen kastade sitt ödsliga ljus över bleka och avmagrade ansikten, ty svält och frost hade länge varit soldaternas sällskap. Men till och med de sjuka släpade sig fram ur sina jordkulor för att ställa sig i ledet. Och själv satt Karl med fuktiga ögon och skrev ett avskedsbrev till sin mor, beredd att segra eller dö. Hans stund var kommen, all tvekan var slut, och skuggorna över hans namn skulle nu skingras.

När månen gick ned, och mörkret bredde sig, ryckte hären framåt mot Helgonabacken. Danskarna, som stodo på mindre än en halv mils avstånd bortom diken och stenhägnader, sågo i dagningen det långa tåget av svenskar och skyndade också åt samma håll för att hinna före till höjden. På båda sidorna ilade konungarna främst, och vid höjden drabbade deras ryttare samman.

Solen gick upp över de vitgnistrande slätterna, där fotfolket ännu befann sig långt borta, men krutröken höljde ryttarnas handgemäng, och manfallet blev stort. I nödens yttersta stund störtade Nils Bielke fram med fem skvadroner av livregementet till häst, och omgiven av blödande officerare, jagade han med värjan i handen fienden tillbaka. Full av iver uppmuntrade Karl de sina med glada tillrop och sprängde in i det yraste tumultet. En kula träffade hans springare för pannan och studsade upp mot hatten, men småleende svingade han sig upp på en annan häst och fortsatte med samma dödsförakt sin ritt.

I halvdunklet fick han syn på några röda fanor. Rött var smålänningarnas färg, buren ända sedan Bländas dagar, och ditåt vände han ivrigt sin häst för att taga regementet med sig framåt. Då uppfladdrade plötsligt i de röda dukarna det vita danska korset, och när som helst kunde han vänta en dödande kula. Han förstod sitt misstag, men utan att tappa besinningen ropade han till männen på danska, att de skulle röra spelet och gå på mot fienden. Så modigt visste den förr tafatta ynglingen nu med ens att reda sig. De trodde, att han var en dansk officer, och lydde honom. Oförmärkt sökte han under tiden åter upp sina svenska gossar, och med dem stormade han efter de slagna och flyende danskarna.

Det började lida mot kvällen, och ett helt dygn hade hans folk varit utan vila. Då kom det ett bud, att den andra delen av hären också hade dragit sig upp på Helgonabacken efter att ha kämpat en förtvivlad strid. Genast vände han om med sina ryttare, och i spetsen för livdrabanternas glesnade flock slog han sig igenom danskarnas leder. Det svenska fotfolket stod trött och modfällt, och kvällsolen började redan att sänka sig mot snöfältets rand.

»Gossar, gossar, där kommer han, där kommer kungen!» utropade plötsligt Nils Bielke och pekade mot en rad av ryttare, som närmade sig i galopp. Soldaterna lyfte då åter raskt musköten och kastade sig med ny lust i striden. Först småningom slocknade den av, när månen åter lyste över de marker, där hälften av två härar nu lågo döda, men då var Skåne räddat åt Sverige. Rörd omfamnade konungen Bielke och framstammade sitt hjärtas tack till de sista ryttarna av livregementet.

Hakvin Spegel, skalden, psalmsångaren och prelaten, steg därefter fram, och alla böjde sina knän på den blodiga snön.

»Härarnas Gud har vakat över oss och lett våra steg», sade han. »I hören ännu de sårades jämmerrop omkring eder. Haste envar, såvitt han förmår, till de olyckligas hjälp. Ingen åtskillnad vare mer på vän eller fiende, svensk eller dansk. Alla, vänner och ovänner, kända och okända, alla äro de våra medmänniskor.»

RIKSENS KASSAKISTA.

Efter den dagen vågade ingen längre se den ungdomliga konungen över axeln. Soldaterna dryftade kring den rykande fältkitteln hans äventyr i kulregnet och talade om hans mod och sega uthållighet. Bondemännen drogo en suck av lättnad, när de hörde om hans stränghet i tänkesätt, hans gudsfruktan och rättskänsla och hans kärva snäsor till de försumliga, var det än både lagmän och grevar. Bättre än någon annan märkte dock Stor-Jan som Gyllenstierna brukade kallas - hur ynglingen hade brådmognat under prövningens svåra stunder. Slugt höll han de andra rådsherrarna på avstånd, och långt in på nätterna sutto Karl och han vid var sin mugg ölost och arbetade.

Det blev också han, Stor-Jan, som nu efter freden fick hasa av sig stövlarna och de tarvliga redgarnsstrumporna för att, utklädd i sammet och silver, hämta brud åt konungen från Köpenhamn. Både hans prål och hans grovkornighet gjorde honom till ett ganska märkvärdigt sändebud. När han gav gästabud, begynte danskarna frukta, att det rent av var försåt på färde, så full var salen av beväpnade krigare. De frågade honom därför misstänksamt, om karbinerna voro laddade. Gyllenstierna steg då upp och föreslog båda konungarnas skål. Därvid tog han en av karbinerna, fyllde den förgyllda silverpipan med vin, lyfte mynningen till läpparna och drack i botten. Sedan sköt han av kulan i taket och bad danskarna att göra på samma vis, var och en på sin stol.

Ulrika Eleonora, den unga prinsessan, hade mitt under brinnande krig troget hållit fast vid ett gammalt löfte att bli Karls drottning, Hon var blid och älsklig som en ängel och hade till och med pantsatt sin egen dyrbara förlovningsring för att hjälpa de fattiga svenskarna. Ingen av hennes anhöriga följde henne, när hon slutligen i den svenska änkedrottningens sällskap anlände till herresätet Skottorp utanför Halmstad. Karl var alltjämt så blyg och människoskygg, att blott några få gäster voro bjudna, och vigseln skulle firas nära på i hemlighet. För att inte bli igenkänd under vägen red Karl med kappkragen uppslagen till bröllopsgården och gick så för några ögonblick i jaktkläder upp i kammaren att betrakta och hälsa sin tillkommande. Med ett oskyldigt och ödmjukt leende gick hon honom till mötes och sänkte förvirrad sina mörkgrå, hjärtegoda ögon. Saknande och gråtande vänner hade hon nyss lämnat för alltid, och här stod hon nu för första gången framför den kalla och hårda man, som hon lovat sig att alltid lyda utan klagan. Hennes mjuka väsen föll honom knappt särdeles i tycke, ty timme efter timme vandrade han sedan surmulen omkring i parken. När vigseln sent på kvällen äntligen var över, satte han sig att spisa i sin kammare med två herrar. Bruden fick börja sitt liv i det nya landet med att i ett annat rum ensam sitta till bords med sin gamla svärmor.

Några dagar därefter red Karl i sporrsträck sin kos för att mönstra fästningar och hålla räfst med adeln och med de forna förmyndarna, som hade vanskött hans land. Mitt under rådslag och tvister sjuknade Gyllenstierna och dog. Och nu i kistan påkläddes ännu en gång den enkla och tarvliga mannen den glittrande dräkt, som han hade burit under festerna i Köpenhamn.

»Stor-Jan är borta», sade de unga junkrarna av lågadeln, som spatserade utanför Riddarhuset i Stockholm. »Men vad kungen och han ha begynt, lär därför inte vara slut. Nej, låt kungen ordentligt få göra ände på våra svenska småfurstar och deras förläningar. Är det skäligt, att några få släkter skola ha så mycken skattefri jord, och vi andra i stället få skatta dubbelt? Herrar grevar och baroner, snart ha ni knappt en daler kvar till en gästgivarskjuts härifrån. Glad åktur! Nu kan det bli en smula sittrum också för oss.»

Men tiden gick, och junkrarna började att se grågula och oroliga ut, där de kommo i snögloppet med händerna instuckna i stora muffar. Konungen fortsatte nämligen sitt nappatag med adelsmännen och sträckte sig längre, än de någonsin hade drömt. Sedan grevarna och friherrarna hade krossats, kom turen oväntat också till småjunkrarna själva. All gammal kronojord skulle åter indragas av kronan. Detta kallades reduktionen. Från konungens gemak på slottet ledde en särskild trappa ned till ämbetsrummen. Tidigt om morgnarna gick han dit ned, satte sig tvär och tyst bland de andra och granskade räkenskapsböckerna. Käppen låg bredvid, och mer än en fick smaka den. Hade det sovits under förmyndartiden, blev det nu att arbeta. Litet var fick lära, att vinterdagen började ett par timmar före solen. I ett rum stod det stora reduktionsbordet, där det dömdes över jordagodsen, och där kunde Karl sitta framför inlagor och jordeböcker från åtta till två.

Hela landet genljöd av knot och förtrytelse. Mången, som i torftighet bodde på sin lilla gård och inte ägde annat levebröd, än vad de magra tegarna hade att giva, blev kulen i hågen, när han en morgon plötsligt fick se länsmannen stiga på genom grinden. I jordeböckerna hade upptäckts, att gården en gång för länge sedan varit kronans. »Inom månad och dag är ni härifrån med flyttlasset!» sade länsmannen. »Därpå ser ni här kungligt brev.» Så gick det till. Till och med kläder skrevos upp och togos i mät. Det var knappt någon tröst längre för de små, att det gick lika illa för de stora. Den omätligt rika Magnus Gabriel de la Gardie hade till sist bara en gård i behåll av alla de många. Han sålde ljuskronor, kostbara brädspel och silverbägare för att få penningar till det dagliga, och hans tjänare lupo omkring i husen i Stockholm och bjödo ut småsaker för att få ljus och svagdricka. Mot sin husbonde blevo de uppstudsiga och hatfulla. Övergiven av forna vänner och skyddslingar, satt den nedböjda åldringen och diktade psalmer. De lärda i Uppsala voro de enda, som med minnesgod tacksamhet för all hans frikostighet ännu i vördnad böjde sina huvud för hans kista. Men åt sina egna efterkommande hade han då intet annat arv att lämna än fattigdom.

Adelshustrur gräto med sina utblottade små i famnen, och stackars änkor letade sig i smyg till den goda drottningens garderobsdörr. Det mesta av sitt underhåll skänkte hon bort åt de olyckliga, men alltid tyst och ödmjukt och av varmt hjärta. I hemlighet lät hon inköpa bortsålda pärlband och juveler och gav dem till de forna ägarinnornas döttrar. Men ville någon kasta sig på knä för konungen, var han svår att finna. Det var förbud på att söka honom i hans rödmålade lilla stuga borta vid Kungsör, där han bäst trivdes. Och där fanns det inga gästrum. På slottet i Stockholm stängde han sig inne i veckor för att oavbrutet arbeta utan att någonsin gå ut i det fria, så att hans hälsa började lida, fast han ännu var en ung man. I mörka natten syntes dock ibland en ryttare, som i sin vida kappa med en lång huggpamp vid bältet jagade förbi i vinande fart. Merendels var den flämtande springaren rätt och slätt en klumpig skjutshäst, som byttes ut mot en ny hos nästa gästgivare. Det var svenskarnas människoskygga konung, Karl den tolftes fader.

Emellanåt gjorde han halt en dag för att mönstra soldater, granska deras rockar och med en pennfjäder i handen pröva, att deras värjor voro skarpslipade. I frost och snö måste de exercera och råkade någon gång i en sådan stridsiver, att de sköto varandra blodiga med knappar, pinnar och småstenar. På så sätt fostrade han åt sin son de blivande karolinerna.

Soldaterna skulle nu ha torp och under fredstid själva förskaffa sig sin kaka och sina rovor. Det var en god anordning, och Karl gick omkring i deras stugor och höll husesyn, stötte med käppen i stockarna och såg efter, att det inte fanns takdropp. Hela dagar satt han och förhörde rusthållare och kronofogdar. Utan att bli igenkänd sov han sedan mången natt hos en fattig präst eller bonde med sin grå kappa till täcke och den svarta lockperuken upphängd på sängstolpen.

Slutligen gjorde han sig så gott som enväldig, och utan att våga knysta jämkade ständerna på rikets lag, så att varken de själva eller rådsherrarna längre hade något att säga. Inte bara de lärda utan till och med predikanterna i kyrkorna fingo en gruvlig iver att prisa enväldet som det bästa av allt gott. Ingen tordes motsäga honom, utan han ledde allting själv och bestämde, som honom tycktes klokast. Ena gången reste han så långt upp i de norrländska obygderna, att bönderna där aldrig förr hade sett ett hjuldon. När han bad dem smörja hjulen på hans vagn, ströko de istret utanpå lötarna. Vid andra färder uppsökte han en ö utanför Blekinge. Där byggde han hamn åt flottan och uppstakade med den oumbärliga Dahlbergs hjälp gator och tomter till en ny stad, som fick heta Karlskrona.

Präster, som höllo kärnfulla predikningar, kunde alltid lita på hans ynnest, allra helst om de dessemellan förstodo att slå till med något puts, så att han fick sig ett gott skratt. En gång var det en fattig präst, som en lördagsafton fick veta, att Karl skulle rida förbi. Prästen tog på sig krage och kappa, spände hästen för plogen och började plöja utefter vägkanten. I ena handen höll han tömmen och sin halvskrivna predikan. Då konungen fick syn på honom, blev han förvånad. Prästen berättade, att han för nöds skull måste gå och arbeta som sin egen dräng. Han blev då befalld att nästa dag infinna sig och predika för hovet. Det gjorde han som en hel karl, och konungen tillsade honom att komma igen också nästa söndag. Men som han bar lånta kläder, och de till på köpet voro i ett mycket bedrövligt skick, sände konungen honom till dess en splitter ny dräkt. Prästen såg dock, att inga strumpor voro med. När söndagen randades, och han väl hade dragit på sig den prydliga utstyrseln, svärtade han därför de nakna benen nedanför knäbyxorna med tjära och sot. Pyntad på det sättet, skred han fram genom kyrkan förbi hovbänkarna till altaret, och alla tittade på hans besynnerliga ben. Konungen fick en rolig dag, och sedan gjorde han prästen till hovpredikant, så att han aldrig mer behövde ha någon sorg för strumpor.

Efter svagdricka och ölost till vardags greps konungen ibland av en oemotståndlig håg att riktigt slå sig lös. Då kunde han in på sena natten dansa svängdans uppe på bordet med både bispar och riksråd, ända till dess bordet brast i stycken, och gäster och krossade stolar rullade om varandra utefter golvet. I grunden var det oskyldiga, upptåg, och riket var och förblev målet för alla hans tankar.

I Bollhuset på andra sidan Slottsbacken blev emellertid den första svenska teatern öppnad, och redan klockan fem om eftermiddagarna gick ridån upp vid stort buller från pukor och trumpeter. Hjältinnorna i stycket talade med mansröst, och det var i god stil med den elfte Karls dagar. Alla de spelande, även de som voro klädda till kvinnor, voro nämligen studenter. Ibland hände det, att talgdankarna plockades ned ur kronorna och utbyttes mot vaxljus, och då var hovet att vänta, men konungen hade sällan tid för slika nöjen.

Liksom vid bröllopet fortsatte han att spisa i enrum med några herrar eller hos sin moder, den gamla änkedrottningen, hos vilken den store byggmästaren Tessin visade sina ritningar och kopparstick. Ulrika Eleonora fick dagen lång sitta ensam vid sin bok. Ingen hörde henne klaga över sin lott, men hon miste sin färg och tynade av, tärd av sjukdom. När hon låg på sitt yttersta, vaknade hos Karl den trogna vänskap, som åren ändå småningom hade samlat på botten av hans hjärta, men då var det för sent. Hon bad honom att visa sitt folk mildhet, och upplyst av ett leende och lycklig att äntligen ha vunnit den förut oövervinnelige, somnade hon bort.

Svårmodig och otröstlig strövade Karl fram och åter genom hennes tomma rum, och alla gräto, både höga och låga. Folkets tankar gingo natt och dag till likrummet, och vakten trodde sig se, att hon steg upp ur likkistan och blid och stilla samtalade i fönstersmygen med en av sina hovdamer.

Många utländska prinsessor, som i nedskuret klänningsliv sutto och fläktade sig med solfjädern framför sin spegel, började dock besinna, att den svenska drottningkronan kunde vara en ganska avundsvärd huvudbonad. Genom sina förtrogna skyndade de sig därför att på avstånd påminna konungen om, att de funnos till. Det har påståtts, att de inte voro färre än tio stycken. De visste inte, att han var en fågel, som ingen tog med handen. »Vad jag har mist», sade han, »får jag aldrig åter, och det är fullnog, om min son en gång går i brudstol.»

Men hans son, karolinernas uppväxande unga hövding, han drog ut på björnjakt med hötjugan i handen och tänkte i sitt tysta sinne: »Det hastar inte med den brudstolen. Gud frälse mig för kvinnfolk och kjortlar!»

Konungen hade blivit hatad genom sin stränga men nödvändiga räfst, och på ingen trodde han sig kunna lita. De dystra stunderna återkommo allt oftare. Redan i trettioandra året hade håret grånat, och det ständiga arbetet undergrävde hans hälsa, så att även han snart såg sina dagar räknade. Flärdlöst och enkelt, som han hade levat, ville han också bli bäddad till den sista sömnen, och han föreskrev, att han skulle svepas i ett lärft utan både krona och spira.

En dag, under det att han stod lik, skyndade änkedrottningen förskräckt till fönstret i sitt gemak. Irrade sig hennes trötta ögon, eller måste hon tro, vad hon såg? Hela den uråldriga Vasaborgen omkring henne hade råkat i brand, och rök och gnistor virvlade från gluggar och vindar. Stödd på sin femtonåriga sonsons arm, vacklade hon ned utför trapporna. Med dövande brak störtade klocka och kanoner genom golv och valv i det stora tornet, och i vinande fart klättrade flammorna ända upp till de gyllne tre kronorna på tornspetsen. Några officerare lyfte den döda konungens kropp på sina axlar och buro den ut genom röken. Det blev då början till Karl den elftes likfärd, och under rop och snyftningar såg den kringstående mängden, hur den vördade byggnaden räddningslöst kolnade till ruiner.

Dag följde dag, och bonden plöjde sin långa åkerfåra, tacksammare än andra mot den döde, som hade varit en sträv herrekonung, men en god bondekonung. Kring Visingsö brusade svallarna sin gamla sång, men också dit hade den starka kungahanden nått och förvandlat det stolta grevskapet till kronomark. När mäster Efraim gick förbi det tomma slottet, knäppte han händerna och såg mot skyn.

»0m någon hade fått mig att tro detta, när den vanartiga och lata kungagossen stod och strök mig över ansiktet med gåspennan», suckade han, och det ryckte i läpparna. »Men hur skulle det nu se ut bland oss svenskar, om inte elfte Karl hade satt lås på kassakistan!»

Några år därefter fingo ryska krigsfångar kvarter i det gamla öslottet. Julnatten kom, hög och stjärnljus, med sina tysta timmar, då stugdörrarna stängdes, och trollen tassade. Upplivade av förplägningen, tryckte en och annan av fångarna sitt skäggiga ansikte mot rutorna och såg ut över sjön, som bredde sig lika stjärnströdd som evighetens vida rymd där ovan. Några sömniga talgdankar kisade ännu bland muggarna på bordet, och golvet var tjockt bestrött med halm. Det var tid att gå till sömns, de sista glödande vekarna fräste mellan väktarnas fingrar och kanske föll då i halmen någon gnista.

Slottet blev mörkt. Men om en stund ljusnade plötsligt fönsterraderna, och porten stöttes upp. Det var i vådeldarnas dagar, och skenet från det brinnande Visingsborg stod slutligen som en vintrig kvällsrodnad över den långsträckta ön. De många braheska minnesstenarna och inskrifterna, de rykande borgmurarna och de i tusental utplanterade träden vittnade fåfängt om en drömd lång framtid, som aldrig kom. Inte ens den goda gamla greve Per fick någonsin sin vilostad i kyrkan, utan hans stenbild står där ännu över griftdörren och väntar. Gull är mull.

KAROLINERNA. DEN STORA OFREDEN BÖRJAR.

Mer än hundra gånger trehundra vinternätter hade nu tindrat över Moskva, sedan Ivan den förskräcklige tassade omkring i slottsgångarna på sina mjuka tofflor. »Ditåt», brukade han säga och stannade, »ditåt, över svenskarnas landremsa vid Östersjön går vägen till havet för det stora, heliga Ryssland!»

Malen hade nu ätit på det röda täcke, som låg utbrett över hans vilorum, men ännu brunno i den alltid skumma gravkyrkan otaliga små lampor framför helgonens bilder. Det var ryska helgon med breda, svarta skägg. Lika skäggiga och vilda voro bönderna, som kröpo dit in på sina knän och kysste griftstenar och bilder. Människor växte som gräs och vissnade och dogo som gräs i det ändlösa riket, och ingen kunde räkna deras mängd. Ända uppe vid Ishavet och långt ute i snöstormen på de öde sibiriska tundrorna reste sig deras kojor. Insvepta i fårskinnspälsar, sovo de där sin långa vintersömn på ugnsmuren. I tusental vandrade vallfarare till det vördade, gamla Moskva, som var så olikt allt annat på hela jorden. Kupolerna blänkte klargröna eller nattligt djupblå med gyllene stjärnor, och storögda, jättelika Kristusansikten betäckte invändigt hela valven. Korskranken voro sållade med ädla stenar, och allt skimrade av en ålderdomligt vild och svårmodig skönhet. Det var ett slutet rike för sig, och när tsarerna så ville, bjödo de all utländsk postgång att höra upp, så att var god ryss kunde spotta i ugnselden och säga »Där Ryssland slutar, där slutar världen.»

En gång vandrade en ung tsar genom den dystra gravkyrkan. Han var så lång och smal, att bredvid honom sågo alla de knäböjande vallfararna ut som kringkastade knyten. »Vad förmår jag med mina barbarer», sade han, »om jag inte först klipper skägget av dem och gör dem till västerlänningar. Men rätta början den är ändå, att jag allra först lär mig själv, vad en västerlänning bör veta.»

Med den föresatsen och med en glimt i blicken begav sig den djärva och snillrika mannen ut i världen som lärling. Noga besåg han allt, som kunde vara honom till nytta. Som timmerman stod han med sin yxa på skeppsvarvet i Holland och övade sig att bygga fartyg. Om kvällarna doppade han pennan och fortsatte att på avstånd styra sitt rike. Där blev det till sist utspritt, att han var död, men då skyndade han sig hem och gav lögnarna en blodig avstraffning.

Sachsen och Polen styrdes vid den tiden av August den starke, en gladlynt och lättsinnig furste, som besatt sådan kroppsstyrka, att han utan svårighet böjde upp en hästsko. I hans slösaktigt praktfulla salar gnistrade ljuskronor och speglar. Lätta, gyllne blomsterrankor klättrade utefter de vita väggarna, och vackra fruntimmer tittade över solfjädern från var soffa. För att göra sig ännu mer intagande med sitt vitpudrade hår och sin målade blekhet brukade de fästa små svarta sidenlappar eller muscher ovanför läppen eller vid ögat. Tsar Peter var själv en lika levnadsmunter herre som August, och vid ett bullrande dryckesgille kastade de sig i varandras armar. Först bytte de värjor med varandra, sedan kläder. Och så omfamnades de på nytt. Kyssarna smällde utan uppehåll på pannan, på kinden, på hakan och slutligen mitt på munnen. Vinet rann över axlarna ur glasen, som de ännu höllo i händerna. Högt och dyrt lovade de varandra en evig vänskap, och att de skulle vrida nacken av de svenska rovfåglarna.

»Danska kungen behöver vår hjälp mot de övermäktiga svenskarna», sade August. »Men innan vi alla tre gå till anfall, var och en från sitt håll, få vi bevara vår hemlighet och inbilla svenskarna, att vi bara tänka på fred. Ditåt, ditåt mot Östersjön går din väg, tsar, om du vill bygga dig hamnar och skepp!»

»Broder, broder!» utropade tsar Peter och lyfte sin vän högt upp från golvet, ty också han var kämpastark. »Mina bästa kanoner har jag köpt från Sverige. Jag sade, att jag behövde dem mot kristendomens fiender, turkarna. Svenskarna skola stupa för blixten från sin egen malm. Får jag mig bara en gång ett par vagnslaster svenska krigsfångar, skall jag plantera ut dem, som man sätter ut rovor. De skola visa mina fårskinnsherdar, hur man putsar näsan. De skola lära mina moskoviter att tvätta sig och läsa innantill. I alla sådana konststycken äro svenskarna fullkomliga mästare. De äro varken rädda för böcker eller såpa. En simpel kapten kan där stå och tvätta sig mitt i veckan och sedan sätta sig och skriva ett långt brev, som om det vore det enklaste på jorden. Jag drömmer mig redan slutet på visan, ryssar! Svenskarna skola bli våra lärare, och vi skola taga deras land!»

Hemma på Kungsör strövade under tiden Karl den tolfte sorglös genom skogarna. Han föraktade att jaga björn med musköt. Att stöta en trägaffel om halsen på vildmarkens grinande kung och sedan hålla honom upprätt, ända till dess att de andra hunno att kasta en snara om baktassarna - det först kallade han ärlig jakt. Också hände det, att Nalle med sin labb till svar slog av honom lockperuken.

En dag hördes ett förfärligt brummande och oväsen mellan granarna. Företrädd av musikanter, som blåste segermusik, framkörde en lång släde. Den var fullastad med levande och bundna björnar, som Karl och hans jaktkamrater först hade dövat med sina knölpåkar och sedan gjort till fångar. Då framsteg till honom, mitt under den glada ynglingaleken, en varm och upprörd herre och berättade, att Sverige hade fått krig.

Den adertonåriga jägaren knöt handen och blossade upp. Ingenting tycktes honom så lumpet som att bryta ett givet löfte. När han var barn, hände det en gång, att modern kom in i rummet för att taga honom med sig till predikan. Till hennes förundran kunde gossen varken med goda eller hårda ord förmås att låta lyfta sig ur pinnstolen, där han satt inlåst bakom en liten fällbom. Ingen kunde förstå skälet. Slutligen blev det utrönt, att han hade lovat den utgångna vårdarinnan att sitta kvar i stolen, så länge hon var borta. Och där satt han också lika envist med tårar i ögonen, ända till dess hon återkom. En annan gång råkade han att dricka för mycket vin, och i yran uppförde han sig oskickligt inför sin ärevördiga farmor. När han småningom blev klar i huvudet, blygdes han. Han fyllde då ett glas med vin, gick in till den gamla, tömde det i ett tag till botten och lovade att aldrig mer smaka en droppe vin eller öl i hela sitt liv. Det löftet höll han också sedan till sin död. En mugg svagdricka brukade sättas fram på hans tarvliga bord, där smörgås och stekt fläsk var hans älsklingsspis, men vad det led, behagade honom ingen annan dryck än friskt vatten. Ordhållighet var för honom det första och det sista. Men även honom hade August den starke lovat vänskap. Trotsat och utmanat hade Karl redan förut, och nu från den stunden, då ordet bröts, var han oförsonligt besluten att lära sina fiender bättre mannadygder.

När han hade rustat sina karoliner, gick han en afton in till sin farmor och sina systrar och sade dem, att han för några dagar skulle vila ut vid Kungsör. De låtsades tro honom, men så snart det hade mörknat på de tysta gatorna, steg han till häst och galopperade i stället bort på den väg, som ledde söderut till hans väntande krigare. I det vårliga halvdunklet skymtade en sista gång det nedbrunna fäderneslottets stenhögar och de broar och torg, över vilka han först skulle bäras hem efter aderton år, grånad, ärrig, sönderskjuten och död. Den stora ofreden var kommen.

Först styrde Karl med sin flotta mot Själlands strand, och en sommarafton flög vid dånande skott en röd flagga i toppen på amiralsskeppets stormast. Det var tecknet till landstigning. Folket skyndade till sluparna, men det var långgrunt, och både officerare och soldater hoppade ur båtarna och vadade framåt i vattnet. Där i vågskvalpet började de en blodig lek med de danska ryttarna, och vattnet steg Karl ända upp under armarna. Det var första gången han hörde kulorna pipa. Våt och drypande, sprang han upp bland strandtuvorna och röjde sig väg med svärdet ända in i fiendens förskansningar. Därefter föll han blygt på knä med hela sin skara och höll tacksägelse.

Knappt hade han likväl gjort upp med danskarna, innan han fick veta, att hans andra och farligaste fiende, tsar Peter hade ryckt mot Narva.

Karl utvalde de tappraste och duktigaste i hären till sina drabanter. Det var en livvakt, där manskapet bestod av fänrikar och löjtnanter, och där ingen fick blekna eller darra för kulor och hugg. Själv red han nästan var dag fem eller sex svenska mil, och mitt under susande trav kunde han upptaga en handske från marken. Drabanterna höllo det för en glad plikt att vara hans jämlikar i vighet och djärvhet. Förestod en ansträngande dag, då steg han upp på en stark bondhäst, som hans fader hade brukat rida vid eldsvådor och som därför kallades Brandklipparen. När soldaterna kände igen Brandklipparens breda bringa, då visste de, att det blev många steg att gå. Ordhållighet och en fläckfri vandel krävde Karl av var man, men också hurtighet, och alla tävlade om att likna honom själv. Oövervinnelig kände sig hären, då den samlades omkring en sådan anförare och stämde i med sin krigssång: »Friskt, bussar, gån på uti Herrans namn!»

När han var rustad, förde han sina krigare ombord på skeppen, och ankaret lyftes. Havet skummade isgrönt för höststormarna, och de högmastade fartygen gungade och stampade, så att många av hästarna i förvirringen trampade ned varandra och måste kastas över bord. Småningom uppdök den östra kusten, där de svenska undersåtarna ångestfullt spejade från fästen och stadsmurar efter tsarens oöverskådliga skaror. All onödig packning blev lämnad, och nu började karolinerna sin första äventyrliga vandring. Om nätterna måste de sova i snöyran på vägarna, och i de förhärjade bygderna fanns det knappt en hötapp åt hästarna, än mindre en ordentlig kaka bröd. Förhungrade och frusna, upptäckte de slutligen Narvas avlägsna tornspiror. Strax sköto de svensk lösen, för att både deras landsmän i staden och de belägrande moskoviterna skulle veta, vilka gäster som hade kommit.

Det fanns intet annat val än att antingen svälta eller också redan nästan morgon gå mot fienden. Dagen grydde, och ännu en gång dundrade svensk lösen liksom en inbjudning till ryssarna att stiga fram ur sina skansar. Men därtill kände de ingen lust, fast de voro så många, att de kunde ställa sju mot en. Och var i helgonens namn befann sig deras tsar, den stridslystna Peter? Några hade hört verop och gråt från hans tält, och visst var, att han hade stigit i sadeln och flytt inåt Ryssland, så fort hästen kunde springa. Många av ryssarna hade inga andra vapen än båge och pil. I krigets konst voro de ännu föga bevandrade, men en vetskap ägde de alla, och det var, att svenskarna voro fruktansvärda soldater. En sky av millioner virvlande snöflingor rullade mot dem över fältet och kastades av blåsten i deras ansikte, så att de hade svårt att se.

Dold av snöyran, skyndade Karl framåt med sina välövade män. Mycket farlig såg han inte ut, där han smal och spenslig satt på den tunga hästen. Den löjliga och varma lockperuken hade han länge sedan kastat bort, besluten att aldrig mer bära en sådan narrhuva. Den väldiga huggpampen, de hornaktigt styva älgskinnshandskarna och de tjockbottnade, grova stövlarna tycktes alldeles för stora till hans unga kropp. Skörten, uppvikna och fodrade med gult ylle, gjorde honom ännu smalare om den långa midjan, och ansiktet var en rosig gosses. Endast glansen i hans ögon varslade om, vem han var, och tusen äventyr lekte i hans håg. Snabbsynt och rådigt förde han sin lilla skara, och då solen nu plötsligt delade snömolnet och blänkte i klingorna, var han redan fienden inpå livet.

Moskoviterna kastade förfärade sina bågar. I flykten och villervallan vände de sablarna mot sina egna utländska anförare, som tsaren hade givit dem till uppfostrare. De hungriga svenska soldaterna sprungo tvärs igenom deras tält, så att de dukade borden föllo över ända, men de tänkte varken på mat eller dryck, utan endast på att följa sin segrande hjälte. I ett moras sjönk hans häst ända till halsen i vattnet. Två finnar ilade fram och drogo upp honom, men värjan och ena kragstöveln stannade kvar i gyttjan. Han ryckte till sig den ena finnens pamp, och en av hans följeslagare räckte honom sina stövlar, som han drog på de bara och sönderrivna benen. Genomvåt och utan strumpor, fortsatte han sedan i den bitande kölden hela kvällen sin vilda jakt. När det slutligen blev så mörkt, att de flyende inte längre kunde förföljas, gick han i de våta kläderna till en lägereld och lade sig helt lugnt att sova med huvudet i en kämpes knä. Då krigaren därvid hjälpte honom att lösa upp halsduken, föll en tillplattad kula ned i snön.

Runt om halvlågo drabanterna med dragna svärd, och guldbanden blänkte på deras trekantiga hattar. Om en stund kommo några moskoviter för att underhandla om nåd och fritt avtåg. Karl steg upp och såg sig ordvill omkring med förlägen blyghet. Så glimtade det till i ynglingasinnet, och han sträckte ut handen.

»Fort, tag hit min häst», sade han, »så att jag ser så ståtlig ut som möjligt!»

När han hade stigit i sadeln, framfördes moskoviterna, som ödmjukt avtogo de två fot höga skinnmössorna, knäföllo och kastade sina sablar framför hästfötterna.

För att svenskarna inte skulle visa, hur fåtaliga de i verkligheten voro, uppställdes de nästa dag i ett långt led. Och nu fick tsarens här vandra förbi till avtåg med blottade huvud. Framför konungen nedlade de slagna pikar och bågar, musköter, trummor och fanor, så att slutligen reste sig en hel kulle av troféer.

Nu kom turen till August den starke, den tredje fiendens som hade börjat att belägra Riga. Där gick med sina sjuttiofem år på nacken den gamla Dahlberg ungdomligt omkring på vallarna och såg efter, att var man stod på sin post. Så snart Karl hade hunnit fram med sina krigare, lät Dahlberg på Dynafloden släpa ut pråmar med brinnande gödsel och halm. Röken tätnade snart till ett grått förhänge och dolde en stund den långa rad av båtar, som med en mängd lyfta muskötmynningar närmade sig fienden. Karl red upp bland buskarna, och drabanterna följde honom i vild kamp på liv och död. Fast Arvid Horn, deras anförare, fick en kula i knävecket, satt han ändå lika rak kvar i sadeln, ända till dess fienden var förjagad. Då först lyfte stridsbröderna ned honom från hästen.

Nedåt mot Polen fortsatte nu karolinerna sitt tåg, ovissa om de någonsin mer skulle återse hemmet. När kölden blev hård, eldades konungens tält med glödgade kanonkulor, och med hunden Pompe till sängkamrat sov han där förnöjdare än i det största slott. Lyckades någon av herrarna att få kvarter i en stuga, smög han sig skälmaktigt dit om natten och slog in fönsterrutorna. Slutligen ville han inte längre höra talas om, att soldaterna skulle uppkasta skyddande jordvallar omkring lägerställena, utan kulorna flögo tvärs igenom hans tält. I smyg lät statssekreteraren Piper därför en gång välta upp några höstackar bakom kungstältet till skydd mot de natt och dag visslande skotten. Karl märkte tilltaget och lät de stackar ligga kvar, som tryggade de andras tält, men allt hö framför hans eget måste soldaterna genast riva ned.

»Jag är som kungen i schack», sade han ibland leende. »Kunna polackerna skjuta mig, är det slut på hela spelet.»

Fick han en skråma, så att blod droppade över handsken, var det knappt han gav någon lov att förbinda såret.

»Prat, lappri!» sade han, »rid bara på!» När hären stod stilla, förkortades tiden med vågsamma vapenlekar. Eller också tog han med sig några få ryttare, ungefär som till en jakt, och red bort från de oroliga generalerna för dagar och veckor. När han, fullstänkt med lera, kom tillbaka utan att ha varit ur kläderna, berättade han lugnt och enkelt, hur han för ro skull hade varit ute och klappat om polackerna och tagit ett par fästen.

»Har jag blott med mig nio drabanter», sade han, »skall ingen hindra mig att rida fram, var jag vill.»

En rund av mäktiga gestalter slöt sig omkring elden, när han då om aftonen satte sig och språkade, medan han tinade isen ur kläderna.

»Måns Lurifax, vad nytt?» brukade han fråga och lade sin hand på Stenbocks axel.

Då började de skugglika skepnaderna att röra på sina kappor och skratta, ty fast Stenbock var kort i rocken, så att han stod där som en liten enbuske mellan tallar, var han aldrig den, som behövde leta efter ett roligt svar. Han drog upp verser, som han hade skrivit, eller visade fram ett troll, som han nyss hade täljt med sin fällkniv. Och lika mångkunnigt skötte han krigsförrådet eller anförde en trupp. Lång och grann gjorde Rehnsköld en ridderlig bugning, men tyst och mer för sig själv, nästan en smula misstroget, stod några steg längre bort en krigare med stor, krokig näsa och snusade flitigt. Det var Lewenhaupt. Han fjäskade aldrig. Kom fienden, tog han sig en pris och kommenderade sedan helt lugnt: marsch! Mången het dust hade börjats med ett slag på den dosan. Värre var det för excellensen Piper, statssekreteraren, som här mitt i fält kom springande i nattrock och stor peruk med briljantring på fingret. Han skulle tala slug statskonst med en konung, som inga ränker tålde, utan bara drömde om krig och soldater.

Skickligt fick hans excellens knyta sina nät för att inte genast få dem rivna i trasor.

»Fred», utropade nittonåringen och rynkade mulet pannan. »Fred med en trolös furste, som flux återigen skulle falla mig i ryggen! Nej, excellens. Först skola polackerna tvingas att spänna hästarna för Augusts resvagn och välja sig en annan konung.»

Det fanns då för tiden en mycket omtalad grevinna, som hade varit Augusts käresta och hette Aurora Königsmarck. »Min skönhet skall den envetna ynglingen ändå inte kunna motstå», tänkte hon, »ifall jag ödmjukar mig och tigger honom om fred.» En dag höll hon med sin vagn på vägen, just då Karl kom ridande. När hon såg, att han närmade sig, steg hon ur, grep på båda sidor i silverkjorteln och neg och neg allt djupare i lorten. Aurora betyder morgonrodnad, och vacker var hon som en morgonrodnad med sitt svarta hår och sitt röda smink på kinderna. Men konungen lyfte artigt bugande på hatten, gav hästen sporrarna och lät den förgrymmade sköna förargad stå kvar.

Framåt förde han sina tappra genom djupa skogar, där dråpare lurade i var buske. Soldaterna började tro, att kulorna vände åt sidan i luften ett stycke framför hans panna, eftersom de aldrig blevo hans bane. För honom var det blott en stunds vapenlek att erövra städer och borgar. När han kom till Krakov, fann han Stenbock utanför den stängda stadsporten. Ytterdörren var av trä och den inre av järn.

»Ären I ej inne ännu?» frågade han otålmodigt.

Stenbock höll just på att underhandla med borghövdingen, som stod ovanför porten och slog ihop händerna och heligt bedyrade, att nycklarna hade blivit borttappade.

»Öppna, era hundsvottar!» ropade Karl på bred svenska, men det var hebreiska för polackerna. Borghövdingen hade emellertid nyss låtit leda fram en skön häst åt den, som ville lägga ett gott ord för honom hos den svenska konungen. Karl tog hästen med sig fram till porten, bankade på och befallde vakterna på fransyska att tvärt öppna för borghövdingens häst. Nyfikna gläntade de på porten, men vad de fingo se för sina ögon, det var solar och stjärnor, ty svenskarna slogo dem över ansiktet och stötte i en handvändning upp porten. De voro bara några hundra man, och Karl hade strängeligen förbjudit dem att lossa ett enda skott, så att inte de andra i staden allt för snart skulle ana oråd. De lurade polackerna visade också själva genaste vägen upp i fästningen genom att taga till fötterna inåt gatorna, och hack i häl sprungo svenskarna efter och klappade dem om öronen, ända till dess de hade erövrat hela Krakov med ingenting annat än sina bösskolvar och käppar.

LÅNGA VÄGAR.

Åren började att gå, och det var ärriga och frostbitna knektar, som slutligen en dag ställdes upp utanför kyrkporten i Varschava. Inne i kyrkan var ett läktarfönster, och där ställde sig Karl, men hans gång var haltande, ty under en ritt hade han brutit sitt ben. Det uppstrukna håret hade glesnat, men dragen hårdnat, och kuvade sågo de församlade polackerna tyst upp till fönstret. Hans stora segerstund var kommen, då de måste lyda honom och kröna sig en ny konung i den avsatta Augusts ställe. Ung och godsint skred Stanislav Leszczynski, den nyvalda monarken, fram mellan pelarna. och böjde sitt huvud för det uppslagna fönstret. Där såg han den, som hade skänkt honom allt, inte bara kungamakten utan till och med guldkronan på huvudet, spiran i handen och manteln på skuldrorna.

Hundratals mil därifrån åkte under tiden tsar Peter rastlöst genom sitt rike, byggde, förbättrade och övade sina soldater. Karolinerna voro långt borta, och västerut vid havet satte sig hans moskoviter som hövdingar i svenskarnas provinser. På deras forna betesmarker vid Neva reste sig småningom bakom murställningarna en ny gravkyrka åt nya tsarer och det stora Petersburg. När Peter fick höra om den polska kröningen, skrattade han föraktfullt. Under dryckjom och musik lät han så föra omkring sin hovnarr och krönte honom på spe till kung över Sverige. Det var den minsta kung, som Sverige någonsin haft utanför barnkammaren, och säkert den supigaste och mest pratsamma, men, så fick han också stanna, där han var.

»När rätt dag kommer, skall jag nog ännu en gång lära de ryska grönrockarna att löpa», tänkte Karl och förde sin här allt längre bort genom vildmarker, där älgar och uroxar fingo släppa till sitt kött. Soldaterna gingo och stötte ner värjan i marken för att leta ut, var bönderna hade grävt ned sina matförråd. När det var kallt, märkte de, att rimfrosten först smälte på myllan över sådana gömställen. Ibland voro de så hungriga, att de stodo och betade kvistar på träden som hästar. I många bygder hade folket aldrig förr sett en krigshär, utan väcktes med häpnad ur sin oskyldiga frid.

Snart hörde August i sitt eget arvland, Sachsen, de svenska trummornas muller och måste omsider skriva under, att han för alltid avsade sig den polska kronan.

Här lät Karl sina uttröttade och trasiga soldater ordentligt vila ut och skaffade dem nya och prydliga kläder. Oupphörligt samlades frivilliga hopar under fanorna för att följa honom i den slutliga striden mot moskoviterna. Nästan med övertro blickade de bort till den berömda hjälten, som blygsam och fåordig gick där i sin nedfläckade blå soldatrock mellan de silkesklädda och diamantprydda sändebuden och prinsarna.

»Minns, jag kommer inte för att köpslå», sade han och begärde heller ingen annan segerlön, än att några förtryckta luteraner åter skulle få sina kyrkor öppnade.

När hären drog bort, stod mången god sachsare med sin hustru i dörren och vinkade till den svenska knekt, som hade bott under deras låga tak, hjälpt dem att gräva i deras täppa och blivit deras vän. De små frågade i sitt hjärta inte efter de storas strider. Och mången karolin gick i tysta tankar och längtade efter, att vägen en gång åter skulle kröka mot norr. I stället vek den bort mot allt obekantare nejder. Brandklipparen, som leddes bland hästarna, började att bli till åren och mindes väl knappt längre den ungdomstid, då han stod hemma i krubban och tuggade midsommarhö. Sju gånger hade det somrat sedan dess, men hur många mil han hade trampat framåt över vägarna, det kunde ingen räkna. Ingen tänkte heller längre på att räkna sina ärrade sår, och gåtfull och sluten red Karl framför sina drabanter.

Vid den lilla byn Holovsin kom det till drabbning. I plaskande slagregn vadade konungen genom det träskiga åvattnet, och tätt bakefter följde dalkarlarna, ty också masarna voro nu ute på vandring genom Europa. Det var annat än att sitta vid Siljan och spänta korvstickor och då och då slå till med ett litet uppror. Soldaterna höllo musköter och patronkök över huvudet, men ändå blev krutet vått. Då drog var man blankt på äkta karolinvis, och fullsmetade med lera ända upp till hakan, rusade så alla rakt i armarna på fienden. En brottades mot tio, och det var en underbar syn, när de tysta flockarna höggo sig fram mitt under kanonernas brak och tvungo de oöverskådliga skarorna att fly från sina skansar. Efteråt lät tsaren till en läxa för framtiden samla ihop alla ryssar som hade fått ett sår i ryggen, och skjuta var sjätte karl.

En morgon fylldes emellertid luften av gälla gnäggningar, och en vithårig och livlig gubbe kom svenskarna till mötes, följd av tusentals ryttare, som ledde sina ystra och halvvilda hästar. Det var Mazepa, hästfolkets, kosackernas hövding. Underdånigt sänkte han framför konungen sin stav, som var krönt med en yvig hästsvans.

»Här kommer jag med mina barn», sade han och pekade på sina solbrända ledsagare. »Intet vin smakar oss bättre än en skål varm stomjölk. Och ingenting är för oss fagrare än stäppens långa, vågiga kullar, som var vår översållas med otaliga blomster. Där vill jag tumla om med mitt hästfolk som en fri hövding. Men tsaren kallar sig min herre och skrattar åt oss och begabbar oss vid sina dryckesgillen. Här skakar jag nu min hövdingstav och svär honom hämnd!»

Karl lovade att hjälpa honom och följde honom på okända vägar inåt Ukrajna.

Länge hade han utmanat sitt öde, och lyckan begynte nu tröttna att le mot honom som förr. Kosacker, tatarer och turkar skulle nu bli de bundsförvanter, som följde mäster Olovs folk på långa omvägar mot Moskva. Men det gick illa med Mazepas uppror. De dräpta kosacker, som fastspikade på bräder flöto i strömmarna, visade, att tsar Peters soldater inte voro långt borta. Det var, som skulle snöflingor och oväder och allt ont plötsligt ha yrt fram ur det fladdrande hästhåret på Mazepas hövdingstav. Vinterstormarna begynte ryta, och fåglarna föllo döda neder på drivorna. På hundra år hade slik vinter inte hemsökt länderna. De ståtliga knektrockarna från Sachsen voro redan förslitna, och flera av manskapet måste kasta bort de söndergångna stövlarna och vira fötterna med fårskinn. För att få tak över huvudet rusade de framåt i vild flykt för kölden. När trossvagnarna körde ihop och fastnade i porten till den lilla stad, där de sökte skydd, kröpo de mellan hjulen in på gatan. Men tusentals kunde inte tränga sig fram, utan måste stanna utanför i snödrivorna hela den förfärliga natten. Det påstods, att när en av soldaterna uttröttad satte sig ned, brast ryggbastet med en smäll som från en pistol, och att han så blev sten död. Äntligen uppskimrade återigen dagljusningen, men somliga stodo då ihjälfrusna mot trädstammarna med nedsjunkna huvud som insomnade skiltvakter. Överisade ryttare sutto alldeles orörliga på sina hästar utan att svara, då de anropades, ty de voro döda, och fingrarna måste skäras av för att skiljas från betslet. Att gräva i jorden var omöjligt, utan liken plockades ned i gropar och källare. De, som hade lyckats att slippa in i staden, funno där askhögar i stället för boningar, och i de få hus, som stodo kvar, blev det så trångt, att de sjuka knappt kunde ligga. Fältprästerna gingo omkring och gåvo nattvarden i brännvin, och jämmer och kvidan hördes från dörrarna, där fältskärerna kastade ut på gatan förfrusna händer och fötter, som hade blivit avsågade.

Julafton kom, men utan juleljus, och de olyckliga krymplingarna hade knappt en tapp halm under huvudet. Men ibland upptogo några röster en av de välbekanta, gamla svenska psalmerna. Då tystnade all klagan och byttes för en stund på nytt i oböjlig förtröstan.

Högt knotade ingen, men två och två stodo emellanåt generalerna och viskade. Hemlighetsfullare och tystare än någonsin, avvisade Karl deras råd. Sömnen svek honom, så att han under nätterna steg upp från bädden och satt och grubblade på att hitta någon lösning. Den oförskräckta ynglingaleken hade småningom fört mot svarta bråddjup. Hans hjässa hade blivit alldeles kal, så att han måste bära en pälsmössa till värn mot kölden, och de sammanbitna läpparna mjuknade, först när han red fram till de sjuka för att trösta med några hurtiga ord. Och så bäddades nu de, som varken kunde rida eller gå, i vagnarna, trummorna virvlade, och framåt, bortåt gick åter vandringen ända till stäppens ökenrand, där tsar Peter väntade honom i sitt befästa läger vid Poltava. Där gällde det att segra eller förgås.

OÖVERSKÅDLIGA SKARORNA.

Med flit uppsökte konungen de ställen, där kulorna veno tätast och var stund hotade med döden. En av betjänterna märkte då en gång, att blod sipprade ur hans stövel. Karl ville inte låtsa därom, utan svarade lugnt:

»Jag skall låta skära ut kulan, så det visslar.»

Ännu en timme fortsatte han därefter att rida omkring på fältet. Där gingo svenskarna och plockade upp i påsar ryssarnas bortskjutna kulor, ty deras egna voro slut. Utanför tälten sutto officerarna vid små glödhögar och stöpte kulor av sina egna tenntallrikar, och deras uppsyn var dyster. Tålamodet hade svikit. De voro oeniga och retliga och kände inte längre samma lust som förr att till det yttersta göra sin plikt. Han själv var den enda, som visade sig trygg. När han kom hem till tältet, måste stöveln sprättas upp kring den svullnade foten. Fältskären, som såg, att kulan hade gått in vid hälen och borrat sig ända fram till tårna, stod med kniven och tvekade, då han skulle taga ut benskärvorna.

»Skär på, skär på! Det skadar inte», uppmanade Karl och höll fram foten.

När det sedan kom brand i såret, tog han själv saxen och klippte bort det svartnade köttet. Sommarhettan gassade nu genom de tunna tältvåderna, och för att få tiden att gå under plågorna satt hans taffeltäckare, den trogna Hultman, bredvid bädden och berättade kämpasagor.

Men slaktningen måste utkämpas. I mörkningen söndagen den 27 juni 1709 marscherade hären ut på fältet med hoprullade fanor och utan spel, och i en skogslund nedsattes konungens bår en stund framför gardet. Från slätten hördes, hur fienden bultade och hamrade på sina palissader. De en gång så segerrika karolinernas skara hade nu så litet krut, att de endast kunde medföra fyra fältstycken i drabbningen. Då grepos många av de ärriga karolinerna av kroppslig ångest och bjödo förgäves en dukat för en klunk brännvin. Den mörka luften var kvalmig och tung. Hästarna stodo sadlade, och karlarna hade musköten och karbinen vid sidan. Generalerna lade sig en stund i sina kappor omkring båren, och Piper satt på en trumma med ryggen mot ett träd. Hatten låg i konungens knä, och täcket var svept om den sjuka och lindade foten. Vid skenet från en fyrsticka, som bars förbi, syntes det, att han sov, och det febertärda och avmagrade ansiktet hade blivit stelare och ännu mindre än förr.

Vilan blev kort, ty redan långt före ljusningen voro alla redan åter i rörelse, och Karl grep sin värja. Rehnsköld förde befälet i den sjuka konungens ställe, men det hördes på hans häftiga ord, att det var osämja bland generalerna. Framför hären låg fältet i soluppgången avbränt och svart som aska utan minsta blomma eller strå. En rödklädd ryttare galopperade ut från tsarens läger och avfyrade en pistol. Då läto ryssarna, som voro fyra gånger så många som svenskarna, röra alla sina trummor, och på jordvallarna syntes otaliga soldathopar, standar och kanoner. Genast svarade det svenska spelet utefter alla regementen.

Med vinande hugg stormade karolinerna framåt mot de första skansarna. Ryssarna började vika och fly, och inne i deras läger blev oron så stor, att kvinnorna spände hästarna för trossvagnarna. Men tsarinnan själv, en kvinna av folket med hög barm och vit panna, vandrade ännu omkring, nästan högmodigt lugn, med vattenflaskan ute bland de sårade. Hon hette Katarina, och det gick en sägen, att hon skulle ha varit en svensk dragons fattiga men vackra hustru, innan hon i Livland blev bortrövad vid en plundring och förd till tsaren. Ännu var hon vid gott hopp, och med hatten genomborrad av en kula ilade Peter på en vit springare ut efter leden. Då iakttog han, att de förföljande svenskarna plötsligt stannade, trupp efter trupp. En av deras flockar hade blivit omringad, och i förvirringen flög det olycksbudet mellan de andra, att de skulle stanna och vänta. Tsaren förstod, vad det dröjsmålet, så ovant bland svenskar, var värt för honom, och som en stormflod framböljade genast ur lägret hela den moskovitiska hären.

Maktlös och bunden av sitt sår, låg Karl på båren. Den blev så sönderskjuten, att Hultman måste laga den med omvirade grimskaft. Båren hängde mellan två hästar på så sätt, att den ena gick framför och den andra bakom. Men de stupade. Gång på gång måste selarna spännas upp och läggas på nya hästar. Solen brände, och konungen drack litet kärrvatten, som Hultman silade i en bägare. Därefter satte han sig upp, höjde värjan och befallde Rehnsköld att skicka trupperna framåt.

Fälttecknet var halm i hatten, och genom bullret från skott och trummor ljöd fältropet: »Gud med oss! Gud med oss!» I trängseln möttes gamla krigskamrater eller nära anförvanter, som fordom därhemma lustigt suttit samman på bröllop och barnsöl, och tillropade varandra en sista hälsning. Där det var bredare rum, marscherade kaptener och löjtnanter och fänrikar framför bataljonerna, bleka som lik, i takt med spelet, som hade de tågat upp till en parad vid gamla Tre kronor, men soldaterna knöto handen över det tomma patronköket. Framför Nylands regemente stod löjtnant Gyllenbögel med skottsår i båda kinderna, så att man kunde se dagern tvärs igenom. I busksnåret bakom skånska dragonregementet vacklade kapten Horn, illa sargad i högra benet, och hans trofasta betjänt, Daniel Lidbom, höll honom om livet och torkade hans panna. Framför Kalmar regemente segnade översten, träffad i hjärtat, och runt om låg hälften av underbefälet och hälften av manskapet som hedersvakt. Jönköpings regemente bar sin sårade överste. Framför västgötarna stupade överste Ulvsparre med händerna tryckta mot hjärtat, och hans major, den oförvägna Sven Lagerbring, tumlade baklänges för en muskötkula. Hela den fientliga armén gick över honom. Han hörde hästarna och kanonvagnarna. Han trampades och sparkades och rullades i aska och smuts bland stelnade lik och kvidande sårade, ända till dess en blesserad dragon slutligen tog honom på sin häst och barmhärtigt förde honom till trossen.

Karolinernas här var uppriven och vigd åt död och fångenskap. De gamla sönderskjutna fanorna fladdrade ännu i mängd över människohavet, men de vaggade och vacklade, de trasades och knäcktes, och slutligen sjönko de och försvunno, en efter en. »Stå, gossar, stå!» ropade officerare och soldater och stupade över varandra, så att där av lik och klädtrasor och torvor och sand bildades små kullar, som tjänade de levande till bröstvärn. Visslande druvhagel, muskötkulor och brakande kartescher regnade över fäktande och döda, och luften var nu så mättad med damm och rök, att folket endast kunde se en hästlängd framåt.

Då begynte trupperna att vackla. Under de stigande rökskyarna sågo de konungen, som mellan fallna drabanter och tjänare låg på marken med den sjuka foten i höjden på bårkanten.

»Svenskar, svenskar!» ropade han till de flyende soldaterna för att hejda dem.

Han förmådde inte resa sig, men de lyfte honom på sina pikar. I början var det över tjugu bärare, men de föllo dödsskjutna, så att slutligen endast tre voro kvar. Då lyfte major Wolffelt upp honom på sin häst och stupade därefter själv under kosackernas vapen. Konungens fot, som var lagd över hästens hals, blödde häftigt, och bindan släpade i askan. En kanonkula från skansarna avslog hästens ena ben, men drabanten Gierta lyfte konungen på sin springare, och själv blesserad, steg han upp på den trebenta hästen. Slutligen kom en stalldräng och hjälpte drabanten över på Brandklipparens breda rygg. Ryttarna bildade ring omkring konungen, men bakom på fältet framtågade tsarens här för att taga sin mark i besittning och över karolinernas lik inviga sitt välde åt kommande tider. Allt närmre och närmre hördes en hemsk och dov andlig hymn. Långsamt och steg för steg som i ett begravningsfölje bars mellan svängande rökelsekar och högt över tusens och tusens huvud det jättestora standaret. På duken syntes tsarens stamträd, omgivet av helgon, och överst under treenigheten hans egen bild.

De svenska flyktingarna samlades vid trossen kring konungen, som satt i en vagn. Han frågade dalkarlarna efter deras överste, men han låg skjuten. Han såg sig om efter Rehnsköld och Piper, men de voro fångna. Då lät han trotsigt höja fanorna och röra spelet och tågade så bort nedåt Dnjepr med de sista skugglika skarorna av sin förut obesegrade här.

Redan vid tvåtiden gingo de sista salvorna utanför Poltava. Sedan bredde sig stillhet över slagfältet, där Mazepas kosacker uppspikades vid pålar. Gårdarna och kvarnarna stodo brända, träden sönderskjutna, och de fallna hjältarna lågo överyrda av aska och jord och alla med ögonen vidöppna, som hade de från en annan värld stirrat tillbaka på gångna år. Några tillfångatagna svenska fältpräster och soldater strövade kring och sökte efter landsmän. Ibland öppnade de en grund grav, över vilken jordfästningsorden på det avlägsna hemlandets språk framviskades i junikvällens skymning. Därefter igenskottades griften för att småningom överväxas av det starrgräs och den sträva tistel, som sedan i århundraden rasslat för stäppvinden på de dystra kärrtrakter, som ryssarna gåvo namnet Svenskarnas kyrkogård.

Utmattad och tärd av plågor låg konungen i feberaktig halvslummer på den skakande vagnen. Först på andra dagen framglittrade Dnjepr i en vid båge, men inga träd skönjdes, som kunde fällas till flottar. Allt var bara lera och sand och brännande sol.

Floden rann bred och strid och det fanns bara några få båtar och pråmar. Generalerna bönföllo honom att inte stanna och unna tsaren också den glädjen att få föra honom till Moskva som fånge. Länge nekade han att skiljas från sina soldater, men lämnade tyst slutligen fältkartan i Lewenhaupts händer. På två hopbundna båtar roddes hans bår sedan nattetid över strömmen. Luften var stjärnljus och stilla, och årslagen dogo bort på det blanka vattnet. Några av flyktingarna höllo sig fast i sina simmande hästars svansar eller manar, och Brandklipparen blev också förd över mot den andra stranden till att trampa på turkarnas gula mark. Somliga bröto sönder trossvagnar och lade sig över de flytande trästyckena. Så många som hittade något av trä att sticka under armarna, vadade ut i strömvirvlarna. Huvud vid huvud, hästars och människors, plöjde tyst i mörkret den vida flodytan - eller sjönko och försvunno.

Om morgonen upptäckte Lewenhaupt och de kvarlämnade, att de förföljande moskoviterna redan hade hunnit upp på kullarna bakom dem. Somliga gränslade två och två på samma häst.

»Konungen har nått friheten», sade han svårmodigt, »och hellre äter jag utan ära fångenskapens hårda bröd, än jag på nytt leder mitt trötta och nedblodade folk till slaktbänken.»

Det var en stor skara på fjorton tusen, de sista av karolinernas här, men var tredje man låg sjuk bland grästuvorna och liksom i dvala. Bredvid dem sutto de andra med sina uppslagna andaktsböcker, beredda att tålmodigt möta alla öden, men dragonerna ropade, att de ville försvara sig till sista blodsdroppen.

Då blåste trumpeterna med ens till samling, och barkbrun av solbränna framred den ryska generalen för att mottaga troféerna. Pukor, trummor, musköter och fanor, allt, som hade varit krigarnas stolthet och följt dem i så många år, ströddes framför honom i sanden som en handfull vissnade löv. Buttra gamla underofficerare omfamnade varandra snyftande. Somliga sleto upp sina förband och läto blodet rinna, och två krigsbröder stötte ned varandra med värjan, hellre än att giva sig. Stumma och hotande framtågade krymplingarna. Där kommo ynglingar med frostskadade kinder och utan näsa och öron, så att de liknade dödmän. Där stapplade på kryckor den ännu inte fullvuxna fänrik Piper, som förlorat hälarna. Där gick hovmannen Günterfelt, som mist båda händerna. I stället hade han i Frankrike fått två andra av trä, som blanka och svarta fingrade upp och ned på rocken. Där slamrade träben och käppar och sjukvagnar, och alla omringades av moskoviterna och fördes tillbaka mot norr. Hur hade soldaterna inte gått och längtat efter den stunden, då de slutligen skulle få vända ryggen åt den glödheta solen, men nu voro de stackars hjälplösa och fattiga fångar.

När konungen nått den andra stranden, spändes hästen för vagnen. I ett annat hjuldon åkte Mazepa, och hos sig, under vagnstäcket, gömde han vaksamt de två tunnor med guld, som nu voro den gamla hövdingens sista ägodel.

Hans kosacker visade vägen över de trädlösa stäpperna och slaktade då och då en häst för att inte svälta ihjäl. Men svenskarna ville inte röra vid hästkött. Träskvattnet, som Hultman emellanåt silade i silverbägaren åt konungen, var grumligt och orent, och det var en stor lisa, när soldaterna en dag kommo åt att rycka upp några små buskar med sura körsbär. På antänd hästspillning stektes några matbitar, men de räckte blott åt konungen och några få. Slutligen gjorde då de uthungrade soldaterna som kosackerna. De lade ett stycke hästkött under sadeln och redo så på framåt i flera timmar, ända till dess att det blev mörbultat. Då satte de sig att spisa med godan lust.

När de omsider äntligen hunno över den turkiska gränsfloden, hade så många stupat av sjukdom och mattighet eller under de förföljande moskoviternas sablar, att flocken endast bestod av några hundra man. Det var hela den livvakt, som konungen nu hade omkring sig där långt fjärran vid Svarta havets kuster. Mången överste ägde ingenting mer än sina kläder och sina dukater på fickan och den vagn, som han sov i. Svärmar av gräshoppor slogo ned på vagnstäcken och hästar, och dricksvattnet, som turkarna dyrt sålde åt dem, bars omkring i bockskinnssäckar och smakade beskt och kvalmigt. Det var knappt, att det ens stillade den värsta törsten. Alla blevo därför glada, när den gamla paschan i Bender, som alltid med beundran hade lyssnat till sagorna om den nordiska kämpakungen, vänligt bjöd dem välkomna till sin stad. Där fingo de trötta krigarna vila sig på sina vedermödor och sträcka ut sig bland blommorna i en skuggig lund vid floden.

BENDER.

Mången officer bodde alltjämt på sin kärra som en bekymmerslös zigenare, men till vintern lät konungen uppföra hyddor och jordkulor, och av sultanen erhöll han dagligen i gåva fullt upp med penningar och livsförnödenheter. Det gick lustigt till i lägret, där trumpeter och trummor kallade till måltider och gudstjänst. Paschan och hans janitscharer tävlade om att hylla den besegrade kämpen, som aldrig smakade vin och föraktade att bo i staden, och vars drabanter aldrig fingo äkta en kvinna. Till sist ledsnade dock sultanen att fylla gästernas händer med guld och deras krubbor med hö. Dukater blevo åter ett sällsynt skådebröd, och till och med den turkiska hedersvakt, som stått uppställd vid lägret, tågade bort.

Då steg konungen ur tältet, där det översvämmande flodvattnet redan nådde honom på halva stövelskaftet. Han fattade sin gunstling överste Grothusen vid armen.

»Vi ha hälsat sultanen, att vi inte draga åter till kristenheten, så framt vi inte få femtio tusen turkar med oss mot tsaren. Därvid skall det förbli. Just efter man nekar oss penningar, skola vi trolla. Hovhållningen skall inrättas tredubbelt präktigare än tillförne, och utom kungstaffeln och hovmarskalkstaffeln skall här var dag dukas ett rikligt bord för främlingar.»

Därefter steg han fram och befallde soldaterna att på den höga stranden framför byn Varnitsas halmtäckta hyddor uppbygga ett kungshus och en hel krigarstad med gator och stenlagda gångbanor.

Den nya staden på sultanens mark erhöll namnet Carlopolis. Med hurtigt mod knöto de ärriga krigarna förskinnet om livet mitt för de gapande turkarna och begynte smida de konstigaste lås eller snickra de prydligaste dörrar och fönsterkarmar. Segervana generaler och överstar kommenderade i solhettan över timmermän, murmästare, gipsmakare, stenhuggare och glasmästare, och bland dem gick den haltande konungen med så molnfri panna, som hade alla Ukrajnas olyckor länge sedan slätats ur hans minne.

Slutligen stod kungshuset färdigt, och utanför sträckte sig gator mellan officerarnas och kanslisternas små putslustiga äventyrarslott. Många voro inte högre, än att ägaren kunde stå och vila sig med armbågen på taket. En skön träbro i regnbågens färger ledde ut över löpgraven, och runt hela det trotsiga lägret uppkastades vallar och förskansningar. Invånarna vaknade och gingo till sömns vid trumpetstötar, och tidigt var morgon rodde Hultman ut på strömmen och hämtade i en hög tennkanna det klaraste dricksvatten åt sin konungsliga herre.

Just där flyttfåglarnas långa sträck om hösten brukade draga bort, stod det dystert gulgrå fästet i Bender med sin fyrkant av spetsiga tornhuvar. Därifrån kommo turkarna dagligen i stor mängd och koxade nyfiket på stekpannorna i kökshuset och på Brandklipparens isgrå länd i stallets främsta spilta. Eller också satte de sig med korslagda ben utanför kungshuset, där Karls musikanter spelade på altanen. Så snart musikanterna tystnade, uppstämde turkarna med mässingstallrikar, skalmejor och trummor.

Innanför kanslihusets öppna fönster sutto emellertid nästan beständigt två besynnerliga, ivrigt skrivande gestalter och lutade sig över bordet. Så snart de båda herrarna ville se varandra i ansiktet, måste de vända på hela kroppen, ty ingendera hade mer än ett öga. Den ena, som jämt stack fjäderpennan på tvären mellan läpparna, var den luddslitna hovkansleren von Müllern. Den andra däremot, som hade fickan full av »konfonium» och alltemellanåt lade en konfektbit på tungan, var överste Grothusen. Han satt omsvept i en karmosinfärgad nattrock av siden. Halsduken var av franska spetsar, och den korpsvarta lockperuken gungade och pöste. Men på fötterna hade han ett par tunga soldatstövlar, ty konungen hade en natt smugit sig in till honom genom fönstret och stoppat hans sammetstofflor i glödhögen. Ansiktet var gulare än en torkad citron, men det kvicka enda ögat glindrade och klippte, och så snart han öppnade munnen, begynte Müllern hoppa på stolen och skratta.

Snart skockades dock skyar över bergen, och på den frusna Dnjestrn åkte soldaterna slängkälke med turkarna, så att turbanerna rullade utefter isen. Fönstren stängdes, och en gråmulen morgon kastade Grothusen ifrån sig gåspennan med sådan fart, att hon i korsdraget från springorna blåstes över bordskivan och blev liggande på golvet.

»Müllern!» sade han. »Av brist på hö ha vi nu måst skjuta nitton vackra handhästar. Kan jag inte hastigt få låna ihop ännu tusen pungar, då äro vi bet! I hela Carlopolis finns snart inte så mycket som ett hästskosöm, som längre kan kallas vårt - hur än jag schackrar med både kristna och hedningar. Krediten är slut. Gott! Vi gingo inte heller åstad för att samla penningar, utan snarare för att avskaffa deras värde.»

Han avlyfte peruken och strök över sin heta hjässa, men Müllern svarade med klagande stämma:

»Sanna mina ord! Slå du hurtigt ihop kassaboken, och häng nattrocken på spiken, och pådrag din gamla krigsrock, ty inom ett par dagar ha vi kravall. Redan i förrgår, när paschan från Bender kom ridandes och klöv luften med sabeln och i sultanens namn befallde oss att packa oss åstad hemåt, begrep jag, att hans majestät skulle fatta ett förfärligt beslut. Har du märkt, att värjan hans alldeles som fordom beständigt sitter tre tum ur skidan?»

»Nåja», utbrast Grothusen, så få vi klappa och slå bara det blir slut.»

I väntan på vad som skulle komma, fingo soldaterna under de följande dagarna uppkasta ett bröstvärn av tunnor, sängar och kärror och av de spadar jord, som kunde brytas ur den frusna marken. Konungen stod själv och inflätade vidjor och rep mellan stolsben och vagnshjul. Lantfolket begynte då att fly, men en här av turkar och tatarer uppställde sig omkring Carlopolis i en vid ring med sina mörsare och fältstycken.

I kungshuset fylldes fönstren till manshöjd med jordsäckar eller stängdes med pålverk, och Hultman och lakejerna inburo i matsalen den långa ekkistan med bordssilvret. Hela den lilla kungsstaden, hundratals mil från det egna landet, hade knappt så många mans besättning, som skulle tarvats för att uppsätta ett enda fulltaligt regemente. Själva den högtidliga hovmarskalken Düben måste med svetten i pannan öva och exercera sina kökspojkar och bagardrängar, och mästerkocken fick kasta sleven på hyllan och pusta och stampa med huggvärjan vid armen. Barhuvad, rådvill, bekyttad, med blankslitna rocksömmar och bläck på fingrarna marscherade Müllern framför sina kanslister.

»Se på hans majestät!» viskade han till Düben. »Äran har blivit honom så dyrbar, att får han bara behålla henne ofläckad, kan snart ingen olycka längre bekymra honom. Men det säger jag, att för min del sträcker jag pliten, så snart de bruna vildarna därute storma an. Är det förnuft, att fem hundra man skola slåss mot tio eller tolv tusen!»

När han fick syn på holsteinska sändebudet Fabrice, som en sista gång red ut från Bender till lägret för att beveka konungen till avtåg, lät han liksom av en händelse sin tropp marschera fram till holsteinaren. Genast skyndade då de svenska herrarna att lämna sändebudet till förvar sina plånböcker, snusskedar, fingerringar och penningpungar. När Fabrice slutligen red bort, hade han så fullt av dyrbarheter under rocken, att han inte kunde knäppa den. Då begynte också manskapet att gömma sina tillhörigheter. Den sista, i åratal burna dukaten uppsprättades ur västfodret, och tillhopa med ringen av silver eller tagel, som de hade fått av sin första käresta, blev den gömd i ett fikon, en trädstam eller i jorden.

Brännande i kinden som en femtonåring, satt konungen på sin häst vid den yttersta förskansningen, och kring honom samlades de förnämsta svenskarna. Gierta, som vid Poltava för honom vågat sitt liv, och Hård, drabanternas stridslystna hövding, stödde sig mot sina värjor, men general Daldorff slet upp skjortan över sitt sönderhuggna bröst och talade till konungen frimodighetens ord.

»Här!» ropade han och pekade på sitt bröst, »se här bevisen, att vi alltid varit färdiga att offra sista blodsdroppen! Vi äro det också nu, men nedlägga vi ock alla härvarande turkar, få vi sedan snart hela sultanens makt över oss. Alla veta vi, att inte blott Turkiet utan också sjömakterna erbjudit sig att med största ärebetygelser föra vår konung till hans stater, och genom Tyskland står ännu vägen öppen. Turkarna ha överhopat oss med gåvor och vänskap, men till lön ha de fått öppet förakt...»

Konungen svarade:

»Turkarna sälja sig åt den mestbjudande, och därför äro de förakt värda. Fordom haven I kämpat som tappra krigare, men nu talen I som pultroner. Lyden, det är er plikt, och visen er hädanefter sådana, som I hitintills varit!»

Därvid klappade han Daldorff på skuldran som en god kamrat utan all harm och red till kungshuset, medan fiendens fältstycken började dåna.

Genomträngande skrin fyllde nu hela den vackra ängden, och fienden stormade an, men Grothusen stod i sin galonerade paradhatt vid skansverket och hejdade janitscharerna med de vänligaste hälsningar och trotsigaste infall. På måfå grep han ur rocksäcken silverslantar och konfektbitar och strödde dem om vartannat åt alla sidor. När han pekade inåt lägret, sken över kungshuset en tredubbel regnbåge, och framför dörren satt konungen lugn och omedgörlig på sin rykande häst.

»Nej, nej!» sorlade turkarna, svingade sablarna mot sitt eget befäl och tågade tillbaka inåt staden. Vi anfalla inte den järnskallen. Vi äro hans vänner. Låt honom få betänketid.»

KALABALIKEN.

Det blev söndag, och i kungshuset uppstämde svenskarna högmässans första psalm, som hade ingenting varit på färde. Jordsäckarna och de frusna vattentunnorna stängde fönstren, så att salen liknade en skum fästningsgång. Två vaxljus brunno på bordet, och predikanten böjde sig djupt ned över bibeln för att kunna läsa dagens text:

»Och då han steg i skeppet, följde hans lärjungar honom. Och se, en stor storm uppkom på havet, så att skeppet översköljdes av vågorna; men han sov.»

Konungen stod närmast framför bordet med pälsmössan i handen. Hans beslut var fattat. Vid Poltava hade olyckan fallit över honom mitt under feberyrseln, och innan han förmådde resa sig från sjukbåren låg allt förhärjat. Nu var han åter sin egen överman. År för år, dag för dag hade han sett maskorna brista i det nät som han försökt att knyta, men som endast kunde bindas med guldtråd. Han brann av iver att äntligen bli detta lumpna ränkspel kvitt och i dagens fulla ljus få vädja till huggvärjan. Riga, Pernau, Reval, Viborg, Keksholm - vart namn, som drog genom hans minne på förlorade städer och provinser. Vad mer om han föll! Jordelivet var kort, men kämpabragdens ära evinnerlig.

Predikanten lutade sig åter över bibeln.

»Och hans lärjungar gingo fram och väckte honom, sägande: Herre hjälp oss, vi förgås!»

En första kanonkula träffade nu kungshusets djupa mur, men blev sittande i det mjuka teglet, och predikanten fortsatte.

»Och han sade till dem: I klentrogna, vi rädens I?»

En officer skyndade fram till konungen och viskade:

»Ingen lärer för bullret längre kunna höra textens ord, och nu storma turkarna.»

Konungen svarade:

»För kulornas skull få vi inte avbryta vår gudstjänst, men var och en bland oss tör behövas på sin post.»

På kungshusets altan upp spelade musikanterna med dundrande pukor dalpolskor och marscher.

»Allah! Allah!» svarade turkar och tatarer, och de vita rockarna pöste. I tusental stormade de in över förskansningarna och svängde kroksablar och spjut. Somliga stucko dock klingan under armen och räckte broderligt övertalande sin tobakspung åt svenska vänner och bekanta.

När konungen med dragen värja red in i handgemänget, såg han man efter man av de sina sträcka vapen, och han rodnade. Han ropade på Grothusen och Daldorff, men ingen svarade honom. Då märkte han, att striden gällde honom själv allena.

»De, som ännu ha mod och trohet i bröstet, må följa mig!» ropade han, sprang av hästen och rände huggvärjan genom de närmaste turkarna. En pistol riktades mot hans tinning, men liksom rörd av en osynlig hand, böjde han huvudet en fingersbredd åt sidan - och kulan snuddade endast över hans ansikte, men kastade Hård sårad till marken. Livdrabanten Roos grep då konungen om midjan och drog honom med sig in i huset, varefter porten bommades.

Det var inte så konungen önskade den svärdsleken. Med avsvedda ögonbryn och blödande på näsan och örat, mönstrade han sitt femtiotal av kämpar och nickade nöjd åt gamla Hultman, som med ett stort förband om hjässan och musköten på axeln stod i ledet. Så lyfte han den långa värjan och stormade framför sina män genom salar och rum, där turkarna redan hade trängt sig in. Roos sköt och fäktade vid hans hjärtsida. Den sotiga och tandlösa fänrik Åberg hukade sig under hans arm och riktade värjstötarna uppåt mot turkarnas magar eller grep man efter man vid skägget och vältrade dem ut genom fönstret. Han ryckte till sig vapnen och bröt sönder dem under foten och kastade sedan bitarna ut på gården. Det flämtade och frustade eld från fängkrut och pipor. Det sjöng i korsade klingor och susade som harpslag.

I storsalen, där de två halvbrända vaxljusen ännu skeno på den uppslagna bibeltexten, kunde svenskarna endast igenkänna varandra på sporrstövlarna under den täta röken. Plötsligt begynte turkarnas tofflor och vita rockar att klättra upp i själva röken som på trappsteg och försvinna. Fåfängt höggo och stungo svenskarna åt alla sidor utan att längre träffa annat än tomma luften.

»Det är trollfolk», mumlade Hultman och stannade bredvid bibeln, men konungen stötte en vattentunna ur fönstret, så att röken strömmade ut. Då hittades plundrarna uppklättrade på dörrar och lister, och på nytt dånade den yra lejonjakten genom kamrarna.

När äntligen alla fiender voro utdrivna, ställde konungen sina återstående trettiotvå stridskamrater i små flockar vid vart fönster och gick själv omkring bland de döda och tömde kulorna och krutet ur väskorna på deras bantlär. Varm och blödande räckte han sin sårade hand till Roos och lät honom förbinda den.

»Jag ser», sade han, »att Roos inte övergivit mig, men var äro månn alla de andra?»

»Största delen lärer vara död eller tillfångatagen.»

Konungens blick ljusnade därvid, och han tog Roos vid handen och ledde honom till stora salen, från vars fönster musköterna riktades mot den anryckande fienden. Djup skymning rådde därinne, ty det led redan mot mörkningen, men mellan tunnorna och jordsäckarna syntes den vida ringen av rustvagnar, dörrar och vinkar, bakom vilka turkarna närmade sig steg för steg, och hela gårdsplanen täcktes redan av stupade.

En kagge brännvin nedlyftes från vinden för att stilla den svåra törsten, och han, den tolvte Karl, som ingen sett smaka annat än vatten, gick från knekt till knekt med glaset, men uppmanade dem att inte taga mer än en klunk var. När slutligen inte heller den styrkedrycken längre ville läska, hämtades vin.

»Det är bättre», sade han efter ännu en stunds rasande strid, »att vi som tappert folk försvara oss till sista andedraget och så bli odödliga genom vårt mod, än att giva oss åt fienden för att få litet längre livstid.»

Vid gevärseldens ojämna smattrande regnade styckekulor och bomber över det ensamma huset, och pilar med långa svansar av brinnande blår beto sig fast i takets spånor. Under tiden spreds ett ögonblick genom röken en oväntad doft av hö. Några turkar hade lyckats att med höbuntar och ved på ryggen smyga sig fram under fönstren. När allt detta bränsle hade blivit upplagt på vindsidan om huset, kastade de däri ett bloss, och snart slog lågan över takstolarna.

Ännu kunde avlägsna svenska tillrop urskiljas från gårdsplanen. Där stodo på ismarken utplundrade generaler och överstar i blotta skjortan med bakbundna händer. Tatarer med galonerade drabanthattar på nacken och erövrade peruker fästa i gördeln kopplade med långa kedjor ihop sönerna av Sveriges äldsta släkter och gjorde dem till sina slavar. De bundo dem vid sina vagnar eller drevo dem framåt med piskslag. Gierta och Konrad Sparre bortleddes för att fjättras vid en brunn och vattna boskap. En turk gränslade på Brandklipparen och svängde i sin ludna hand den elfte Karls medförda värja. I sitt tält satte sig redan paschan med korsade ben på dynorna för att invänta slutet på striden.

Från kullarna, från de avlägsnaste moskétornen och från flodstränderna stirrade tusentals häpna åskådare på det flammande bålet. De sågo hur konungen och drabanterna med rockarna över huvudet trängde sig upp på vinden för att stöta bort spåntaket, men åter måste vika för kulorna och röken. Från kammare till kammare drog sig skaran tillbaka under ramlande takbjälkar och stenar, beskjuten från alla fönster, med eld i kläderna och blödande från ansikten och skuldror. I de upphettade musköterna gingo skotten löst av sig själva. Turkarna ropade till varandra, att antingen var den svenska Karl en salamander, som kunde leva i eld, eller också ville han nu bränna sig inne med sina män.

Ursinniga störtade turkarna ännu en gång framåt mot fönstren, men sträcktes till marken, och den glödande trossbottnen upplyste alla rummen som vid ett gästabud.

»Den svenska Karl håller fest», sade paschan.

Då uppstöttes porten, och höljd av gnistor framträdde en krigare på trappan och skyldrade.

»Plats!» ropade han. »Hugg väg för konungen!»

I spetsen för sina män skyndade konungen rätt ut i handgemänget med värja och pistol. De, som inte kunde följa honom, försvarade sig med ryggen mot muren. Döende och döda föllo vid hans fötter, och över hans huvud möttes de fäktande huggvärjorna. Hans mål var att slå sig fram till en stenbyggnad i närheten, men då snavade han på sporren och övermannades, så att värjan äntligen kunde vridas ur hans hand.

»Annorlunda hade den dansen lyktat», sade han, »om alla stannat på sin post. Nu var det ingenting att tala om.»

Så snart han hade rest sig, slocknade den ljungande glansen i hans ögon, och han utdelade som belöning alla sina dukater åt de turkar, som mäktat att avväpna honom. Oigenkännlig, svärtad av röken, med ena skörtet bortslitet från den sönderhuggna rocken, steg han upp på en purpursadlad turkisk skimmel, och omsusad av jubel, som hade alla Mohammeds fanor nyss blivit lagda till matta under hans gångares hovar, red han mot Bender och fångenskapen.

Han vände sig inte ens för att se tillbaka mot den flammande eldsvådan. Hela natten bredde lågorna sitt ljus, och innan askhögarna hunno kallna, skyndade turkarna dit med sina spadar för att gräva efter skatter. Vid svenskbrunnen fingo sedan Varnitsas kvinnor fylla sina krukor med det kristallrena vatten, som de i kommande tider skulle bjuda främlingen, och som gjorde den drickande hård mot både kärlek och kulor. Runt om under mullbärsträd och växande vinstockar sovo de hemlösa krigarnas sista nedmyllade speciedukater med hjältekonungens bild i prägeln, och ännu långt efteråt, när herdarna och deras hustrur i stormiga höstdagar skördade av frukten, trodde de sig förnimma ur jorden ett muller av svärdsklang och kämpalek.

SULTANENS FÅNGE.

Några dagar efter kalabaliken stannade två vagnar på borggården i Bender. Från gemaken nedbars på en madrass en gestalt, som helt och hållet var omlindad i kappor, och bäddades i den första vagnen med en skylande kudde över ansiktet. De kringstående kunde ha trott, att det var någon stupad officer, om de inte förut hade vetat, att det var den svenska konungen. Som fånge ville han inte låta visa sig för nyfikna blickar, utan ställde sig därför sjuk och höljde ansiktet. Tystare och mer modstulen än annars, kröp Grothusen upp vid hans fötter. I den andra vagnen satte sig Müllern. Långsamt rullade vagnarna bort mot söder, och framför och bakom redo svenska fångar och turkiska soldater.

Nu var då Karl en maktlös fånge femhundra mil från sitt rike, och Sveriges fiender kunde i ro plocka för sig vid Östersjön. Det svenska storväldet hade ramlat, och de andra konungarna kallade honom en ursinnig galenpanna, som det inte lönade att hjälpa. Länge hade August, hans gamla motståndare, lurat på att låta gripa honom, om han begav sig hemåt. De hemska turkarna, som mäster Olovs folk förr alltid hade talat om med harm, voro hans sista och enda vänner. Men för deras tålmodiga värdskap hade han så grundligt tackat med kulor och krut, att hela gårdsplanen utanför kungshuset blev översållad med döda. Utplundrade, trasiga och bedrövade, grubblade hans medbröder i fångenskapen på sina olycksöden, men helt annorlunda var det med honom själv. Lerkokorna stötte under hjulen, och regnskurarna stänkte, men när han för en stund ryckte kudden från ansiktet och reste sig upp, satt han lika okuvad och förtröstansfull i den turkiska vagnen, som om han ännu hade varit på väg mot segerdagen vid Narva. Inte moskoviterna, utan snödrivorna i Ukrajna hade varit hans verkliga besegrare, och ville turkarna blott svinga sina krokiga sablar och följa honom mot tsaren, litade han på sin lycka och skulle sedan slippa att vända hemåt till sitt land som en slagen flykting.

Men i stället satte de honom på ett litet slott utanför Adrianopel. För att slippa att behöva visa sig i sin torftighet fortsatte han att låtsas sjuk. Utanför på ängen uppslog sultanens storvisir sina praktfulla tält och inbjöd honom till besök, men han avslog det med stolthet och lade i stället två skarpladdade pistoler bredvid sig i sängen. Slottet hette Timurtasch. I trädgården plaskade springvatten, sångfåglar drillade i små förgyllda burar, som hängde under träden, och det fanns skuggiga gångar, men ingenting kunde locka den skolsjuka konungen ur bädden. Det gick dagar och veckor, och månader gingo, men lika envist låg han under sitt täcke. Vid sängkanten framdukades maten på simpla trätallrikar, och återigen fick Hultman förkorta de tröga timmarna med att berätta sagor. Framför dörren stod en skärm, och där fingo de häpna men beundrande turkarna smyga sig in och tyst betrakta den sängliggande hjälten genom ett hål. Hultman påstod, att han bakom skärmen två gånger hade känt igen själva sultanen, fast han kom förklädd.

När det led mot vintern, blev Karl nedburen på sin madrass i en vagn och förd ännu längre bort till Demotika. Här fanns varken sultanen eller hans storvisir, och nu äntligen kastade han undan täcket och steg upp efter att ha legat i elva månader. Lederna voro då så styva, att han den första dagen knappt kunde gå.

I bortåt fem långa år hade han och hans män nu levat bland turkarna. Det blev tröttsamt att äta nådebröd. En dag satt hovkanslern von Müllern på en träpall framför sin kammarspis och gräddade pannkakor. Han lyfte sitt ena luddslitna rockskört mot eldsljuset och synade det.

»Nog hänga galonerna ännu fast på syrtuten», sade han till överste Grothusen, som stod bredvid och värmde sig, »men skamligt svartnade äro de. Och det andra svenska följet börjar att se ut som ett riktigt zigenarpack. Jag säger som Fabrice: Jag kommer snart inte ihåg, hur penningar se ut, om de äro runda eller fyrkantiga.»

»De äro så runda, att de trilla som hjul», svarade Grothusen och gnuggade upprymt sina händer. »En kung, ett hov, en hel liten armé utan annat än litet vigilerat småmynt på fickan, och det i en turkisk skråköping, hundratals mil från det egna fosterlandet! När i tiden såg du maken! Gud förlåte mig, men är det inte en så kostlig syn, att det ingenting gör, om det ibland är tunt med sockret på pannkakan. Från sultanen få vi inte en enda pung längre. Fast jag knappast har tid att sova om natten, utan bara får syssla med att låna respengar från all världens schackrare, så förstår jag knappast, hur vi hederligen skola komma härifrån. Jag har sagt hans majestät, att vi få ta hela raden av fordringsägare med oss som eftertrupp ända hem till Sverige och inkvartera dem i Karlshamn, till dess de bli gäldade. Tänk dig lilla Karlshamn propp fullt av turkar, som knäfalla i gathörnen och anropa Allah! Joo, du! Bara vi nu komma i väg! Vi måste draga åstad med pukslag och trumpetande, som det anstår svenskar, begriper du! Lyckligtvis ha vi kvar grannlåten sedan i somras, då jag var på avskedsambassad hos sultanen. Det finns visserligen varken stoppning eller foder i schabraken, men utanpå sitter det så mycket mer mässingstråd och tofsar, och det är huvudsaken. Och själv ser jag ut som en hel excellens. Vaba? Spetskrås, snussked av rent dukatguld. I skåpet en hederspäls, skänkt av sultanen, ett par nedkippade tofflor, en nattmössa och sidennattrock, som Düben skulle vara säll att få bära i själva högmässan. Men det är också det sista, och få se vad som blir kvar av hela saligheten, innan vi komma hem!»

Ju längre Grothusen talade, dess muntrare blev han. Slutligen gick han till fönstret och slog upp det på vid gavel.

»Vad är det?» frågade Müllern och drog frusen igen rocken.

»Det är en hop turkar, som stå och vänta på att få se hans majestät rida ut. Det är störtregn, och då kunna de ju begripa, att han inte vill stanna inne.»

Grothusen grävde och letade i rockskörten, och då han hittade ett par tre stora silvermynt, kastade han dem genom fönstret och ropade:

»Så här ser pengar ut! Leve de svenske och deras frikostiga stora mäktiga kung!»

Folket sorlade, men surmulet knorrande lyfte Müllern pannkakslaggen från elden.

»Du har ditt lätta sinne, du bror. Aldrig tilltrodde jag er ändå att bli så förnäma, att ni skulle få en friherre och hovkansler till livkock, men jag är glad, att mina pannkakor smaka herrarna. Vore vi bara väl därhemma igen!»

»Därhemma lär det gälla att stupa, och då skall du se, bror, att gamla Grothusens svarta peruk inte står bakom ledet.»

Müllern reste sig från pallen, och de båda enögda herrarna stodo framför varandra.

»Gud i himmelen, tala inte så! Du brukar ju annars höra till dem, som inte förtvivla. Detta är ett främmande språk i din mun.»

»Sedan hans majestät fått full visshet om, att undersåtarna börjat utmana honom och trotsa, kommer han att rida hemåt med samma hetta som till en batalj. Vad skall man också tro efter de sista nyheterna? Landet är utan regering. Ämbetsverken stå stilla som kvarnhjul vid en utsinad bäck. Riksdagens och rådets herrar tala, om avsättning. Vi skulle få se brinnande uppror, vore inte de svenske ett så lagtroget folk, och så är det ju det, att försten är han! Kvid nu inte och jämra, kära Müllern, för allt detta är ju bara din egen gamla visa, och snålas inte så rasande med sockret, utan stjälp mans hela struten över pannkakan - och sätt näsan i vädret! Adjö!»

Nästa morgon uttågade svenskarna högtidligt från Demotika för att äntligen begynna hemfärden mot Östersjöns kust. Hundratals mil hade de att ströva framåt genom bergpass och skogar. Efter dem redo i en lång rad turkar, judar och armenier med sina säckar och knyten. Det var deras sjuttio enträgnaste fordringsägare. Konungen var glättig, och stadsborna och deras beslöjade kvinnor nedkallade Guds välsignelse över den bortdragande hjälten. Endast Grothusen blev efter, ty hans turkiska vänner höllo honom kvar i dörren. Den ena stack honom ett bläckhorn i handen, den andra satte honom en tobakspipa i munnen, och de svarta tjänarna drogo i hans rock. Hans stora näsborrar stodo rätt i vädret, och med magnificens tömde han sina rocksäckar över tjänarnas händer. Därefter slog han upp locket till sin klädkista.

»Käraste, käraste vän», sade han. »Denna utsökta nattmössa har jag enkom låtit förfärdiga för dig och själv nyttjat, för att den skulle bli dig ett verkligt minne. Och du, min far! Dessa splitter nya tofflor. Du undrar på, att de äro så nedkippade. I egen person har jag flitigt gått ned dem för att känna efter, att de inte skulle vara för hårda åt din fot. Och du, tag denna sidennattrock!

Han sprang som en förföljd upp på sin vagn och befallde kusken att köra på.

När svenskarna om kvällen kommo till Timurtasch, överräckte emellertid en pascha till konungen som gåva från sultanen ett silkestält och en sabel med juvelbesatt handkavle.

»Nu går min sobelpäls», sade Grothusen halvhögt till konungen. »Någon annan gengåva står inte att uppdriva, och Ers Majestät själv har ju ingenting annat än en neddammad rock och ett halvt dussin grova soldatskjortor.»

»Låna mig också bläckhornet och pipan, som du nyss fick!» svarade konungen med skälmen i ögat. »Jag måste förära något även åt hövdingen för den turkiska hedersvakten.»

»Skänk hela gubben Grothusen till slav åt sultanen!» gycklade Grothusen, gnuggade händerna och blev allt yrare, ju tokigare det gick.

Redan vid tutiden på nätterna lät konungen blåsa till uppbrott och sprängde vid eldsbloss fram mellan klippväggarna. När han i Pitest åter befann sig framför kristenhetens gränser, sade han till Grothusen:

»Mitt passbrev är nu färdigt. Jag skall heta kapten Frisk, och med Rosen och Düring rider jag i sporrsträck till Stralsund.»

Då avlyfte Grothusen sin galonerade hatt och sin peruk och lämnade dem till konungen.

»Tofflorna, nattmössan, hederspälsen, sidennattrocken... Sök dem! Sök dem! Allt är borta. Nu gå peruken och hatten. Med den utklädseln och en snusbrun livrock blir Ers Majestät så oigenkännlig och tillstyrd, att hade inte alla Rosar tur hos fruntimret, skulle ingen piga ens vilja bjuda herrarna ett glas vatten. Men för min del är jag tacksam att inte behöva offra hullet på den kungsritten tvärs igenom Europa.»

Själv satte sig dock Grothusen genast på resvagnen för att hinna först och kunna vara sin herre till mötes vid det svenska havet, utefter vars kuster fiender nu byggde sina fästningar och städer.

KUNGSRITTEN.

Dag och natt övade konungen under vilda ritter sina två utvalda ledsagare och de drabanter, som på ett dygns avstånd skulle följa efter honom. När äntligen den timme slog, då han fick påtaga förklädnaden och springa i sadeln, gav han med sådan häftighet sin valack sporren, att Düring och Rosen nästan genast blevo ett par hästlängder efter.

Redan den första natten råkade de vilse, så att de måste stiga av och leda hästarna mellan träden. Vid en eld hittade konungen slutligen en sovande svinaherde, som han ruskade liv i. Herden steg upp och visade honom fram till den väg, som mellan bergsbranterna ledde över turkiska gränsen och upp mot Siebenbürgen. Nu var det så, att Rosen med sitt uppkammade hår var mycket lik konungen, och inte hade han heller förklätt sig med någon peruk. För att blanda bort korten höll han sig därför alltid flera timmar bakefter. Karl hade följaktligen ingen annan vid sin sida än Düring, men snart sveko krafterna honom, så att han störtade från hästen och måste bäras av en postknekt till en bäck. Efter att ha räckt honom en del av reskassan sprängde konungen åter framåt, men råkade återigen in på villande stigar. När han väl kom fram till härbärget, där hästarna skulle bytas, mötte han vid dörren till sin förundran Düring, som småningom hade repat sig och hittat en annan väg. Utvilad och rustad med en ny springare, skyndade sig nu Düring att följa honom på den makalösa ritten. Okända redo de genom Wien och genom Nürnberg, där svenskarna i Gustaf Adolfs dagar hade haft så trogna vänner. Det var knappt, att de unnade sig några timmars sömn vid hästombytena. Nyfiket folk samlades ofta för att kasta en blick på något så märkvärdigt som två svenska krigare från det beryktade Bender. På värdshuset i Kassel infann sig till och med en svensk, som hette Kagg, och som var i lantgrevens tjänst. Lantgreven hade anat oråd och skickat honom dit med befallning att utspeja de båda främlingarna. Då slog Düring konungen helt kamratligt på axeln och kallade honom kapten Frisk. På samma gång fylldes han broderligt hans bägare med vin och blinkade åt honom, att han skulle dricka. Det visste ju hela världen, att Karl den tolvte bara smakade vatten. Kagg blev lurad och följde de båda kaptenerna till hästarna, men just då, när det var för sent att hejda dem, vände konungen sig leende i sadeln, gav hästen sporrarna och ropade:

»Farväl, min kära Kagg. Hälsa lantgreven!»

Vid elvatiden en novembernatt bultade de båda ryttarna omsider på Stralsunds stadsport, och de svenska vaktsoldaterna måste öppna. Många år hade nu gått, sedan konungen vilade ut på egen mark. Både segrar och nederlag hade han prövat under de otroligaste äventyr. Ärr och skråmor och all smuts, som stänkt från vägen, gjorde honom i förstone nästan oigenkännlig, och nu, för en gång, sjönk till och med han, karolinernas hövding, trött ihop, när han räckte fram de uppsvullna fötterna och lät sprätta av stövlarna. Hans kläder voro så förstörda, att han inte kunde gå ut och visa sig bland sina undersåtar, förrän en ny dräkt i hast blev sömmad. Under fjorton dygn hade han då ridit bortåt tre hundra mil, och det har väl knappast någon gjort efter.

Trogen sin order, fast grå av damm och lera, anlände också Rosen redan nästa dag. I söndertrampade skodon och slitna kläder tågade de andra hemvandrande svenska krigarna från värdshus till värdshus. Beundrande skaror trängdes utmed vägarna för att få hedern att trycka deras hand eller röra vid deras svärd, och mellan de solbruna stallknektarna leddes ännu Brandklipparen, fast med stel gång och utan att längre bära någon segrande hjälte i sadeln.

Då hände det slutligen en dag, att Müllern, som sent omsider också hade anlänt till Stralsund, satt på gammalt vis med Grothusen och arbetade i konungens förmak. En lakej öppnade dörren och anmälde:

»Herr baron Georg Heinrich von Görtz!»

Enögd, artig, med pärlemorfäste på kammarvärjan och ordnar på den dyrbara sammetsdräkten, steg Görtzen över tröskeln. Han var en holsteinare, som genom sitt goda huvud i hast hade blivit konungens allrådande gunstling. Älskvärt fattade han Grothusens och den konfysa Müllerns händer och lade dem på sitt bröst. På det sättet blevo de tre enögda herrarna stående framför varandra.

»Det kranka och blödande lejonet från Ukrajna och Poltava har så länge vilat sina ramar», sade Görtz, »att klorna blivit vassare än någonsin. Tryck fast hatten på huvudet och knäpp rocken, go’ herrar, och håll er redo! Höststormarna begynna.»

Han slöt därefter ögat, nickade och gick in till konungen.

En lätt skugga drog över Grothusens barkade panna, och han mumlade till Müllern:

»Den lyckofriaren blir vårt fördärv. Han kommer att regera oss hårdhänt. Eftersom de riktiga pengarna äro slut, tänker han slå nödmynt. Ett litet mynttecken av simpel koppar skall föreställa en daler silver. Bror, akta dig att samla en skatt av sådana kopparbitar på kistbotten! Jag är rädd, att du med tiden då kan bli ännu magrare. Medan hans majestät nu förskriver sig till djävulen, tror jag, att jag går ned på torget och slår bort tankarna.»

Den fåtaliga besättningen i Stralsund hörde snart fiendens kanoner spela utanför murarna. Klämtslag kallade manskapet till vallarna eller till brinnande hus. Mot morgnarna lade sig konungen med hatten över ansiktet en stunds vila på stenläggningen i Frankenthor. Vaken stirrade han i den mörka hattkullen, men knektarna, som lyste på honom med handlyktan, skönjde endast hakan och läpparna, över vilka småleendet ännu satt kvar, fast sammanbitet och kallt, som hade det endast hört till hans ansiktsbildning. Då viskade de, att de aldrig sett en frimodigare hjälte, men avsides i stjärnljuset stodo många höga officerare och talade om, att endast hans död kunde rädda Sveriges rike.

Han visste, varom de talade, fast han ingenting låtsades förmärka. Det folk, om vilket han drömt sina största drömmar, väntade redan sin frälsning i hans död. När drabbade ödet förfärligare en konung! Hade han då endast blivit född till att anföra de svenske i deras sista stora strid och sedan bortkastas som ett förslitet verktyg? Hans hår skiftade redan i silver, fast han bara var tre och trettio år, men när han vaken såg upp i hattkullen, upprepade han för sig själv: »Det måste vara Guds vilja jag följer.» Sedan reste han sig som en utvilad yngling och räckte sin kappa åt någon frusen gråhårsman - men nämndes om hemlandet och de svenske, då plockade han på rockknapparna och teg.

En dag exercerade Grothusen med större iver än vanligt sina soldater.

»Minsann!» utbrast han och räckte till en av sina stridsbröder ett litet turkiskt guldmynt, som han hittade kvarglömt i fickan. »Det är kungspengar. Nu skola vi ut till Rygen, där preussare och danskar ärna landstiga för att också instänga oss från sjösidan. Gå med slanten till konungen, och bed honom att mottaga den som en erinran om de år, då Grothusen hade den lyckan att få tjäna honom i avlägsna land. Måtte det guldet en gång i fredliga år omstöpas i degeln till en hederlig penning, på vilken de svenske åter kunna betrakta både sitt vapen och sin konung! Säg allt detta i ödmjukhet från Grothusen!»

Höststormarna brusade med sin skymning över Rygen, och det kvidde och stönade i klyftor och kust. Svenskarna hade nu så ont om folk, att de som förposter läto utställa bundna hundar, och deras klagande tjut hördes genom suset från bränningen.

»Det bådar död, när hundarna kvida», sade soldaterna.

Lantfolket beväpnades med yxor och liar, men skyddade av regntjockan, närmade sig fienderna stranden och landsatte slutligen utanför den nästan obevakade byn Stresow mer än tio tusen man. Blåsten rev undan dimmorna, och månen rann klar upp över den ödsliga trakten.

»Åren ha lidit», sade konungen till livdrabanterna. »Vi ha haft det gott samman. Ho vet, när det bly sjuder i stöpsleven, som blir vår bane.»

Med värjan dragen gick han framför sin skara. Han hade knappast tre tusen man. De skulle nu kämpa tre mot tio och överrumpla fienderna och jaga dem ned i havet.

Barhuvad högg han sig en vägg mellan klingor och kolvar. Han greps om livet av grova händer och brottades famn i famn med simpla, svärjande knektar. En dansk officer, som igenkände honom, fattade honom med ena handen i det glesa håret och sökte att vrida från honom värjan, men konungen ryckte pistolen ur bältet och sköt dansken genom livet, så att han föll död. Då framsprungo nya fiender och anföllo svenskarna från sidorna, så att de i den stormiga novembernatten omslötos med en ring av stingande värjor och flämtande åskor.

Generalmajor Strömfelt gav konungen sin häst, men djuret stupade och blev på marken liggande över konungen. När han prövade att göra sig fri, träffades han för bröstet av en förlupen styckekula, så att blod sprang fram på lapparna. Det svartnade for ögat, och han sjönk tillbaka, sanslös och halvt begravd i sanden, men med handen ännu knuten om värjan.

Genom slaktningens och stormens dån ljöd helt nära en bedjande stämma. Det var en fältpredikant, som bakom de fäktande böjde sig över sårade och döende.

»Du härars och konungars konung! Ropa icke till oss som till barnen av Jerobeams hus: Den, som dör i staden, honom skola hundarna uppäta, och den, som dör på landsbygden, honom skola himmelens fåglar uppäta, ty så har Herren sagt! Varför nekar du oss tecknet, att du ännu är med oss? Varför unnar du mig icke att lysa segerns frid över de våra, som blöda, att den hårda bädden må bli dem mjuk?»

Daldorff, veteranen, som i så många strider mitt bland stupade drabanter blödande hade frälsat konungens liv, låg redan på sin utbredda kappa med likblek panna. Skotten kastade sitt plötsliga ljus över värjorna och de skugglika, kämpande soldaterna. Vid skenet från ett fältstycke igenkände drabantkorporalen Baumgarten slutligen konungen och lyfte honom på sin häst och omgav honom med de tillbakaslagna svenskarna.

Då trängde ett ihållande och häftigt trummande till konungens öra, och när han forskande vände sig åt sidan, urskilde han på avstånd i gryningens dager en trumslagaregosse, som med pinnarna i handen ännu stod kvar, vänd mot fienden. Bredvid honom låg en stupad officer på ryggen med båda armarna rakt utsträckta. Den stora, galonerade hatten satt nu ståtligt och förnämt på huvudet. Halsduken av fransyska spetsar pöste i blåsten rödfläckad, och runt det uppslitna rockskörtet blänkte om vartannat i den daggiga ljungen konfektbitar och silverslantar.

Det var Grothusen.

Nu fanns det ingen annan väg längre än hemåt över havet till det utarmade och olyckliga Sverige.

Stormen reste isflaken i höjden omkring skeppet, som slutligen förde konungen mot hans land. De sträckte sina vita halsar över relingen som vålnader av drunknade, och ju närmare han nalkades den skånska vallen, dess klarare tycktes det honom, att det gällde en landstigning bland fiender. Han ville inte återse Stockholm och där låta folket hälsa en väderdriven och skeppsbruten konung. Han tänkte inte på fred och försoning. För en krigare som han fanns det blott två vägar till försoning med Gud och människor, och det var segern eller banesåret.

När han i strömmande nattregn steg i land på den skånska vallen med Rosen och en annan följeslagare, knäböjde han inte och drog ingen suck av vemod eller lättnad. Brådskande och utan ett enda ord, gick han till en stor sten, som kallades Stavsten. Han, ryttaren från Demotika, soldaten, som obekymrat lagt sig till sömns på snödrivan, glömde sig i denna stund så helt, att han i lä bakom en stor sten sökte skydd mot några menlösa vattendroppar. Där blev han stående.

Det ringde inte i kyrkorna. Det fejades och eldades inte på kungsgårdarna. Svenskarna sovo i sina hem och anade inte, att deras konung efter femton år av sagolika segrar och namnlöst elände nu trampade sitt rikes jord, mottagen av ingen. Han såg inte längre tillbaka, endast framåt. Han ville ställa sig bland de dystra ansiktena. Lika lugnt som en herde bland skogens buskar ämnade han sova mitt bland de sammansvurna, om där funnos några, och ännu en gång tvinga dem att sänka fanorna och följa honom, dit han gick. Han ville besegra de svenska fienderna genom att visa dem, att de ännu voro honom trogna.

Dagen begynte gry, och några jordarbetare kommo på fältet; men alla färger lyste så hårda och starka. Allt tycktes så kallt och obekant.

Han lät en av jordarbetarna visa vägen fram till Trelleborg. l rikets nedersta hörn gingo de tre herrarna mellan småstadens plank och sovande kojor som skeppsbrutna äventyrare och främmande i eget land.

När då konungen skulle giva vägvisaren hans lön, märkte han, att alla dukaterna blivit bortskänkta under färden. Han hittade endast det turkiska mynt, som Grothusen hade skickat honom med en önskan, att det guldet en gång i fredliga år måtte smältas till en hederlig, svensk penning. Det var konungens sista mynt, och det var icke hans, ty det hade lånats av en turkisk jude.

Utan ett ord lade han det främmande myntet i den svenska bondesonens hand.

FREDRIKSHALL.

Landshövdingarna hopkallade nu befolkningen och uppräknade på bordet femtio daler åt var och en, som godvilligt blev ryttare, och hundrade åt var och en, som blev soldat till fots. Många tredskande avhöggo sina fingrar för att bli odugliga till krigstjänst, men de dömdes till femton par spö eller sattes till livstids straffarbete på Marstrand.

Uppe på skogarnas ödehemman tittade trasiga kringstrykare ur stugfönstren, och i städerna gingo vargarna in på gatorna. l herrskapsköken berättade tjänarna, hur husbondfolket nedgrävt sitt silver, ty Görtzen hade nu befallt, att icke blott alla äkta penningar utan också bohagsting av ädel metall skulle utlämnas mot nödmynt, så att konungen fick undersåtarnas hela egendom. inte ens hovet i Stockholm hade nog med silver för sin taffel, och konungen själv åt på järnbleck.

Var detta Sverige, det rike, som fädren hade byggt och vårdat som sin ögonsten? Det beslöts nu, att Norge skulle erövras som ersättning för allt, som hade förlorats på andra sidan Östersjön, och soldaterna tågade mot fjällen.

En novemberdag gjorde några truppavdelningar halt i ett bergpass, och fast klockan endast visade på tre, rådde skymning. Brunsvedd av stäppens sol och ännu med en turkisk tobakspung vid bröstet, betraktade mången åldrad officer undersamt det vinterrike, i vars skogiga obygder hären nu tågade in mot nya äventyr. Det snöade, och lågt nere från klyftan kastade solen ett gult sken över fjällväggens marskog och hängande klippstycken.

Det var en här av bleka femtonåringar, av halvvuxna barn, som vid sina vapen stod i drivan.

De små västgötarna med vassa näsor och snurrande ögon viskade till varann:

»Konungen tänker säga, att vilja vi inte svälta, så få vi gräva födan ur de norska bergen.»

»Så få vi väl gräva då», svarade smålänningarna långdraget och klagande.

Dalkarlar och bohuslänningar stödde sig mulna över muskötpiporna, men Södermanlands bataljoner begynte knota. Då höll överste Rutger Fuchs in sin häst och stannade framför fronten. Hans ena fot satt snett i stigbygeln, ty vid Gadebusch, där han bars från slagfältet, hade han fått benet krossat av en kula.

»Hut, sörmlänningar!» ropade han på sitt skånska mål. »Få ni inte sovel till kronans kaka, ni smörpiltar, genast börja ni knorra. Jag hör, att ni alla äro modstulna, men nu gäller det att tappert härda ut, ty det säger jag er, att aldrig mer i tiden få svenska män tjäna en sådan hjälte som vår konungsliga herre, och ljuvligt låter jag för honom mitt blod. Se på mig! Hur kallas jag? Nåå, fram med det!»

»Rika Fuchsen!» svarade alla soldaterna med en mun, och deras drag ljusnade.

»Det är riktigt. I all min dar har jag hetat rika Fuchsen. Nå ja, vari ligger Fuchsens rikedom,? Den, som kan stiga fram och svara, får två runstycken.»

Ingen vågade sig fram.

Då tog rika Fuchsen sin plånbok ur bröstet och slog och bläddrade i bladen och höll följande tal:

»Vad vill det säga att vara rik? Det är en bokföringssak, gossar. Tro ni kanske, att all egendom är räntegivande? Jo, försök! Hör nu på, vad jag läser! Skulder: noll, noll. Det är första hälften av Fuchsens rikedom. Så ha vi salig Schlippenbachs nattrock. Ha ni platt glömt Schlippenbach, er förra överste, som testamenterade mig både sin nattrock och sitt regemente, de två käraste ägodelar han hade i denna världen? Den nattrocken är mig så dyrbar, att inte skulle jag vilja sälja den för mindre än fem tusen riksdaler. Då är den också för mig värd just den summan. Alltså, hör nu på! Tillgångar: Salig Schlippenbachs nattrock, fem tusen riksdaler, Sörmlands’ regemente, tio tusen riksdaler, min älskade hustru Greta där hemma, sjuttio tusen riksdaler, hundrackan från Holstein, tusen riksdaler, min konungsliga herres nåd, åttio tusen riksdaler, värdshuset Gullåsnan, två tusen riksdaler. Tag mig hin, är det inte allt lågt beräknat, men så är det också det enda jag har i livet. Nå, vad är värdshuset Gullåsnan för något?»

»Det är nådig överstens buldanstält!» sorlade alla soldaterna om varandra.

»Just det, ja! På det värdshuset får vem som helst frukosten gratis, för där finns inte ett grand att få. Låt oss nu räkna! Summa tillgångar: riksdaler etthundra sextioåtta tusen. Men var nu noll, noll skulder hälften av min rikedom, då måste ju hälften också vara värd lika mycket som den andra hälften eller etthundra sextioåtta tusen. Följaktligen och bevisligen har jag alltså sammanlagt trehundra trettiosex tusen riksdaler. Ser ni, pojkar, detta är, vad Görtzen kallar finanser, och sådant är nyttigt att kunna, begriper ni. Lär er ni bara att föra bok och sätta rätta värden på allting, så få ni nog se, att ni äro vackert rika och inte behöva hänga huvudet, om magen än skriker.»

»Vivat! Vivat, rika Fuchsen!» skallade det utefter leden, men i detsamma flögo alla värjorna ur skidorna. Musköterna skyldrade, och trummorna dundrade. l skenet på fjällväggen framskred den höga, förstorade skuggan av en haltande man med rund pälsmössa på huvudet och en knotig påk i handen.

Det var konungen.

Han kom mellan tallarna, följd av drabanter, som med dragna huggvärjor i lång rad ledde sina hästar. Själv gick han främst och trampade upp vägen i snön. Hans ärriga och sammanbitna ansikte hade av sol och frost med åren blivit mörkt till färgen, och mellan ögonbrynen låg ett djupt veck. När han stack pälsmössan under armen och åt alla sidor besvarade truppernas hälsning, föll snön över den kala hjässan. Generalerna samlades efterhand omkring honom, och drabanterna avhöggo med värjan några grankvistar och bredde dem på marken. Under hela tiden stod han barhuvad i snöyran, och de grånade och vid tinningen uppstrukna hårtestarna liknade till sist en krans av rimfrusna blad. Han befallde soldaterna att koppla musköterna och upptända risbål, men musikanterna blevo ställda vid fjällväggen med order att spela intill solbärgningen.

»Norrbaggarna äro ett lustigt följe att stångas med» sade han.

Fältmarskalken Mörner svarade:

»Vi ha just nyss infångat några norska snapphanar, som här legat gömda i buskarna för att skjuta Ers Majestät. Skola vi hänga upp dem?»

»Nej. Giv dem var sin dukat för bortspilld tid, och bed dem inte vidare fuska i knektars yrke!»

Mörner sänkte stämman.

»Det finns också andra, mer högtbetrodda buskekrypare. Jag har nyss fått ett angivelsebrev om hemliga sammansvärjningar mot krona och liv. Finge man tro brevet, skulle farliga fiender i detta nu stå här omkring på knappt fem armslängders avstånd.»

»Så må de stå, ifall de inte behaga sitta. I krigsdagar är inte tid att rannsaka.»

Mörner steg då konungen närmre och viskade bakom hatten:

»Manskapet svälter.»

»Mätt soldat gör trögt sin tjänst.»

Med dessa ord påsatte konungen pälsmössan, slog upp kappkragen och lade sig så tryggt till sömns på grankvistarna, som hade ingen ovän funnits i världen.

Ovanför Fredrikshall låg Fredrikstens fästning och vaktade ingången till Norge som en stor björn. När konungen kom dit, lät han bygga sig en brädhydda vid löpgraven framför fästningen på bergåsen, och en säng, ett bord och en stol blevo ditflyttade. Stundvis betraktade han himmelen och uppletade de stjärnbilder, som han kände, men när dimman bredde sig och mörkret föll djupare, slöt han ibland ögonen och räknade på fingrarna: - Trehundra - trehundraåttiofem - nittio - nittiofyra - fyrahundra tusen riksdaler! - Månn Görtzen verkligen skulle kunna driva upp så mycket till december? Hur skulle väl hären annars hållas i stånd? - Till det yttersta ville han hålla svenskarna samman, om än gård och grund skulle brinna. Stränghet hade han befallt, aldrig medveten orättrådighet. Nu gällde det att erövra fästningen, som med sina grå murar och vassa hörn stängde vägen uppåt Norge. Utanverket Gyldenlöve var redan taget med värjan i hand.

»Med värjan i hand?» - Han slöt ögonen, som han ofta brukade, då han var osedd, och upprepade sakta orden. »De mena, att jag frestar dig, evige, underlige Gud, helige ande, min fägnad, min glädje, min vederkvickelse. Alltid säga de: Stanna på halva vägen, där vi stanna, annars frestar du; sätt dig ned, där vi tröttna, annars kalla vi dig inte längre vår Gideon. - Inför dig ödmjukar jag mig i min nöd, jag förkrossade syndare. Du är skiljedomaren!»

Första söndagen i adventet steg han till häst och red genom dimman ned till kvarnstugan i Tistedalen. Han var tung till sinnes, och för att övermanna sitt svårmod satte han sig på bänken vid spiselden och genomögnade sina papper.

»Svara mig uppriktigt!» sade han efter någon tystnad till fältmarskalken Mörner. »På hur många kan jag ännu lita, jag menar inte i en träffning, men om allt går oss emot?»

»Måste jag svara? Är det befallning?»

»Ja, på hur många kan jag ännu lita?»

»På inga!»

Trummorna mullrade utanför stugan, där tropparna uppmarscherade till gudstjänst, och Hultman inträdde, sägande:

»Jag får ödmjukt anmäla, att högmässan nu skall begynna. Dagens text handlar om vår Herres Jesu Kristi inridande i Jerusalem.»

Konungen avtvättade nu allt sot från ansikte och händer, påtog alldeles nya kläder och nya gula älgskinnshandskar. Hultman pudrade hans hår, så att det blev alldeles vitt som en gubbes, och med blottat huvud steg han ut till trupperna.

Soldaterna, som vant sig att älska hans enpåk och fläckade dräkt, kände knappast igen honom.

Hela dagen stannade han i lägret, och först efter aftonsången, när dimman började sjunka, red han på sin häst, Engländaren, uppåt skogsåsen till brädhyddan vid löpgravarna.

Anförda av fransmannen Maigret, kröpo svenskarna framåt med sina spadar och rullade risknippen och skanskorgar framför sig till värn mot kulorna från fästningen. Genljudet av fiendens eld dundrade i fjället som slammer av riglar och bommar, som klubbslag på järnportar till underjordiska häkten och valv.

För att kunna rikta sina skott och skydda sig mot överrumpling utsatte besättningen långa stänger med brinnande beckkransar, och de kringslungade ljuskulorna kastade sitt sken över hällarna.

Steg närmade sig. Det var den gråhåriga Hultman, som i knäppskor och vita strumpor och med hatten vördnadsfullt stucken i armvecket kom över hällarna mitt bland de susande styckekulorna. Framför sig bar han den med en servett täckta bleckskål, som innehöll konungens kvällsvard. Så snart han kommit upp på vallen, bredde han servetten över hatten, ställde sedan skålen ovanpå och bjöd konungen, som spisade stående och allt emellanåt grep trotjänaren i rockknappen.

»Hultman begynner bli lika stel i gången som Brandklipparen var på sina sista dagar», sade han. »Men ingen har trofastare följt mig, vart det burit, och därför utnämner jag honom på stället till köksmästare. Det blir med åren allt färre kvar av de gamla från fordom.»

Hultman gick sin färde i kulregnet, och konungen lutade sig över vallen med kinden stödd mot vänstra handen. Månen, som stod i sitt fylle, höjde sig nu klar och stor ovan tallskogen.

Svenska, tyska, italienska och franska officerare samtalade i närheten på sina olika tungomål och rådslogo om, hur de skulle kunna locka konungen ned från hans blottställda plats. Maigret, som nu också kommit till, drog honom sakta i kappan och sade:

»Detta är inte ett ställe för Ers Majestät. Kartescher och muskötkulor ha inte mer aktning för en kung än för ringaste knekt.»

Det var vid niotiden om kvällen. Om en stund förmärkte officerarna, som stodo i löpgraven bakom konungen alldeles vid hans hälar, att hans huvud sjönk åt sidan i kappkragen. Förvirrade lyfte de ned honom och sträckte ut honom på ismarken. Omkring uppställdes några soldater i en rundel med brinnande bloss. Där låg nu karolinernas konung, orörlig och död, träffad i vänstra tinningen av en kula, Värjfästet hade han omfattat så häftigt, att klingan till hälften dragits ur skidan. Officerarna hade stor möda att bryta upp fingrarna och bemäktiga sig det svärd, som han så motsträvigt ville lämna.

För att hären inte genast skulle få kunskap om, vad som skett, höljde de in honom i två simpla soldatkappor och satte en peruk på hans huvud. Därefter tillkallade löjtnant Karlberg tolv soldater av gardet, som ännu ingenting visste. De lyfte honom på en bår, som alltid stod till reds för de fallna, och buro honom ned från berget.

Långa, sönderrivna moln ilade över månen, och backen var stenig och brant.

»Vem är den stupade?» frågade soldaterna lågmält.

»Det är en käck officer», svarade löjtnanten.

Då råkade den ena av knektarna att snava, och hatten och peruken föllo av den döde, så att månljuset bredde sig över ansiktet med den genomskjutna tinningen.

»Konungen! Vår store, älskade konung!» sorlade bärarna och ville sätta ned båren. Den fruktade, som nyss förut hade blivit tillviskad, att han på ingen längre kunde förlita, låg där avväpnad för deras ögon, och gamla krigsmän, nedsölade av ler och sot, vredo sina frostbitna, grova händer över hans lik och kvidde och stönade: »Vår store, vår älskade konung!»

Löjtnanten måste hota dem med hårt tilltal, för att de skulle tystna och inte genom sin jämmer förråda, vad som skett.

Tungt och långsamt fortsatte de framåt med sin börda. Midnatt var redan liden, när båren nedsattes på en öppen gräsplan mellan stugorna i Tistedalens öde by. Sedan bärarna fått tre nödmynt i drickspengar, avlägsnade de sig alla. Officeren blev ensam kvar och satte sig på bårskalmen i djupa tankar. Det svenska storväldet var fallet med sin sista konung.

Salvorna gingo ännu i fjärran på skogsåsen, men annars var allt tyst, och kvarnhjulet nere vid älven stod stilla. Alla rutor voro mörka, och samma fullmåne, som hade lyst den förklädda ryttaren genom Stralsunds stadsport och till det dystra handgemänget på Rygen, sken i natt över det gräs, där en ensam krigare vakade hos sin stupade hövding.

Timmarna blevo långa. Det led redan mot morgonen, när några efterskickade tjänare närmade sig och lyfte in den döde i en av stugorna. Generaler och många andra började småningom att samlas i dörren och förstuga.

»Han drog i dödsögonblicket till hälften sin värja», sade en krigsman med kvävd röst, »men mot vem? ... Kom någon krypande och lossade skottet? Vilken svensk man skulle låna sig till en sådan gärning? Mot vem drog han då klingan? spörjer jag. Nu vet jag det. Mot alla! Är inte det svaret oss nog? Är det inte så en hjälte måste dö! Han trodde - han trodde på sitt värvs rättfärdighet. Sådana trotsare förlåter Gud, Herren. - Sådana trotsare förlåta till och med människorna!»

KRIGSFÅNGARNA.

Trumpeternas klang hälsade den segrande tsaren, när han höll sitt intåg i Moskva efter slaget vid Poltava. Framför honom tågade i led vid led med urblekta och trasiga munderingar de avväpnade svenska krigsfångarna. På äreportarna av tegel sågo de målningar, där Österns vreda örn sönderrev det drunknande och av pilar genomskjutna svenska lejonet. Främst gingo soldaterna. Där trampade de grå bataljonerna av magra och sega finnar, som så ofta, när någon kamrat vinkat dem till vakteldarna, skakat musköten över drivan, och envetet upprepat sitt obegripliga: - »Seisomme tässä!» (Vi skola stå här.) Så kommo officerarna, och efter dem fördes pukorna och trummorna på långa slädar. Därefter närmade sig fanorna, men de buros omvända under vänstra armen och släpades i gatans modd. Snöbollar, stenar och sand regnade över de sönderskjutna dukarna, som ännu buro fläckar av sina försvarares blod, och moskoviterna ropade:

»Smuts och skam över de hundarnas fanor!»

Då drogo de ryska soldaterna blankt, och nu syntes den svenska konungens handhästar och hans bäddade hår och tomma, blåklädda fältstol. Tätt bakom följde generalerna kring den nedböjda Lewenhaupt. Därefter kom fältmarskalken Rehnsköld, men närmast framför tsarens häst gick excellensen Piper, statsministern, han som i lyckans dagar hade stått med sina råd vid konungens sida.

Han tycktes ingenting höra och ingenting se. Han, som hade hetat Sveriges kvickaste huvud, hade i dag intet svar till de gapskratt och stickord, som hälsade honom från alla munnar. Det såg ut, som hade han gått i tankar på helt andra händelser och öden.

När han om aftonen blivit förd till sitt kvarter, och raketerna smattrade över den igenfrusna floden, satt han sovande i länstolen och vaknade inte ens, när betjänten påsatte nattmössan och svepte om honom täcket.

Åter blev det morgon, och dag följde dag, och år följde år, men alla blevo de lika tunga.

Fromma andaktsskrifter lågo på hans bord, och han blev en faderlig styresman för det krossade folk, som med honom levde i träldom. Förarmade svenska soldater mötte honom ofta i tidiga timmar, då han gick gatorna framåt, endast följd av en liten skällande hund. Så hände det oförmodat, att han blev bortförd ur sina rum, och i sjutton dygn fick han hungra på vatten och bröd. När han försökte att resa sig, skalv käppen i den hand, som fordom hade kyssts av Polens konung. Han såg andra, ringare fångar utväxlas och lasta sitt tiggarekram på pråmar för att segla hemåt, men han hade sin konungs onåd, därför att han frivilligt hade ridit in till Poltava och sträckt värjan. I Stockholm krossade stenar fönsterrutorna i hans hus. Långa stunder kunde han inbilla sig, att han själv satt där hemma i en kyrkbänk och hörde prästen nedkalla Guds straff över den av utlänningar mutade kungaförledaren Piper, som tillrått de sista krigen, och som av människoben byggt sig en väg över Ukrajnas snödrivor. Han ensam kände beskyllningarnas orimlighet, men han kunde inte blottställa sin herre, inte yppa statshemligheter. I det förfärliga fängelset Schlüsselburg tvinade han bort och fick där dö, tigande, liksom han hade sett så mången namnlös knekt stupa i ledet. Bäddad på salt, blev hans avmagrade kropp sedan hemförd till hans land.

Också Lewenhaupt hade förlorat sin konungs gunst, därför att han gav sig utan strid vid Dnjepr. Med kristligt sinne sökte han att även i fångenskapen samla sina medbröder till ett folk, och luntor med räkenskaper fyllde hyllorna i hans lilla kammare. Var morgon, när det gula skenet på björkdungarna utanför Moskva bebådade gryningen, satt han över papperen vid fönstret som en gammal uv på sin gren i skogen Och så förblev det, ända till dess att döden skänkte honom en slutlig vila.

Långt därifrån, på kastellet i Köpenhamn, försmäktade vid samma tid hans gamla vapenbroder Magnus Stenbock, den yppersta av karolinernas generaler. Svarvhjulet dunkade och surrade i det halvmörka fängelset, och mellan järnstängerna i fönstergallret stodo de små dosor och bilder uppradade, som han hade förfärdigat för att få timmarna att gå. Ibland stannade han hjulet och knäppte tankfullt händerna över ögonen.

»Minns du, frågade han betjänten, »minns du, när sorgebudet kom från Poltava, hur rappt jutarna fingo upp klutarna på sina galejor och styrde till Skåne?»

Vemodigt gnolade han liksom för att trösta sig med sina minnen.

»År sjuttonhundra och tio därtill,

den sista i Göje månad,

vid Hälsingborg, om man veta vill,

fick jutens hjärta en blånad.

Men Stenbock förde sina männer i fält.

Som bockar begynte de stånga.

De slogo tolvtusende jutar ihjäl

och fångade gruvliga många.»

Slå fienderna, det kunde Stenbock, och ändå hade han till sist fastnat i deras klor. Betjänten var redan trött på att sitta och huttra innanför järndörren och svarade honom med snäsor och vanvördiga otidigheter. Stenbock suckade djupt och grep åter fatt i svarvjärnet. Några mil därifrån blånade den svenska kusten. Skulle han, som så rastlöst tjänat sitt folk, då aldrig mer få höra det omkring sig! Förtvivlad hade han flera gånger försökt att rymma och smusslat in små brevlappar i bakelser och snusfjärdingar, men ännu hårdare fängelse blev allt, som följde på det äventyret. Han visste, att svenskarna älskade honom och ville samla ihop penningar för att köpa honom fri. Men först måste de gälda kungsskulderna till turkarna, och Görtz var inte en man, som talade väl om honom.

Mellan golvplankorna uppsteg fukt från en unken vattenpöl, och väggarna möglade. Det gick utför med hans hälsa och nedåt mot graven med hans hopp. Småningom blev han så sjuk, att han stödde sig på kryckor och knappt förmådde gå. Likvagnen blev ännu en gång det fordon, som förde hem en tapper karolin, men åt Stenbocks stoft reddes slutligen en äreplats i Uppsala gamla domkyrka.

Köld och nöd hade karolinerna lärt sig att tåla, men nu i fångenskapen växte deras hemlängtan och släppte aldrig mer deras tankar. Bland fångarna uppe i Arkangel var en svensk officer, som hette Stobée. Hemma i Sverige hade han en vän, som skulle hjälpa hans hustru att sköta hans lilla egendom. Men slutligen märkte Stobée till sin oro, att han inte längre erhöll några svar på sina brev. l stället fick han veta, att vännen spred ut, att han länge sedan var död. Kamraterna uttänkte då en svåra djärv list för att hjälpa honom att fly.

Först lade han sig till sängs några dagar och lät flitigt röka i rummet med enris och ättika, som det var brukligt vid smittsam rötfeber. Guvernören, som annars själv brukade gå omkring och syna, att ingen gav sig undan, fruktade att själv bli anstucken av den låtsade sjukan och infann sig allt mer sällan. Men nu ville det sig inte bättre, än att han hade en björn, som var lika tam som en hund och gärna lät bjuda sig på svenskarnas öl.

En dag, när björnen kom infumlande och väntansfullt satte sig att brumma, trakterade de honom därför så rikligt med öl, blandat med brännvin, att Nalle blev alldeles rusig och föll i den härligaste sömn. När det var gjort, mördade de utan vidare på stället den besvärliga gästen. Därefter steg Stobée frisk upp och gömde sig, och i all tysthet lades björnen i hans säng, kläddes i hans skjorta och vändes mot väggen med nattmössan djupt neddragen över ögonen. Så långt gick allt efter bästa önskan. Guvernören, som saknade sin gunstling, trodde, att djuret bara hade lupit till skogs för några dagar och sedan nog skulle hitta tillbaka. På samma gång fick han bud, att den skickliga och värderade välborne herr Lorens Kristoffer Stobée bedrövligen hade avlidit.

Men nu kom där en ängslig stund. För att kasta en sista blick på den dödes kvarlevor och pliktskyldigt övertyga sig om, att han inte längre kunde räknas till de levandes antal, infunno sig guvernörens utskickade. Björnen hade redan börjat att ruttna och spred lyckligtvis en sådan stank i kammaren, att de betänksamt stannade vid dörren, togo sig om näsan och befallde, att liket för smittans skull genast skulle begravas. Svenskarna voro inte sena att efterkomma den tillsägelsen. Så fort som möjligt lyftes björnen i lakanet till den redan inburna kistan, som fort tillspikades.

Under stor högtidlighet fördes den sedan genom gatorna till graven. l sorgetåget vandrade inte blott de svenska fångarna, utan alla förnäma ryssar i staden. Ja, själva guvernören hedrade den allvarliga festen genom att gå med bakom kistan.

Då ståten nu som bäst pågick, smög sig den verkliga Stobée försiktigt bort, utklädd till kringstrykande lantkrämare. Ändlösa vägar slingrade sig framför honom genom det vida fiendelandet, och ett stycke följde han ett resande herrskap, förklädd till amma. Efter de underbaraste äventyr och årslång färd på mer än tvåhundra mil kom han slutligen till svensk mark och hem till sin gård. Och det just lagom för att hindra den falska vännen, som hade gömt undan hans brev, att hålla bröllop med hans hustru.

En annan karolin, Anders Oxehuvud, fick i fångenskapen gå för plogen med sele över axlarna som ett ök. Till sist lyckades det honom att fly, och sent en afton hördes ett häftigt hundgläfs utanför hans gård Säby. Det var inte mindre än tolv hundar, som skällande sprungo upp på trappan. Mitt i flocken stod en besynnerlig främling med en sliten sele på armen. En bössa hade han också med sig, ty han var en väldig jägare. För att få reda på tiden drog han upp ett ovalt silverur med turkiska siffror och kulört blomverk på tavlan. Folket ville köra bort den obekanta vandringsmannen och sade honom vresigt, att gårdens ägare för ögonblicket inte var hemma. Till svar knuffade han undan tjänarna och steg på ända upp i salen, och där lade han sig på pinnsoffan och väntade.

Om en stund klampade tunga bondstövlar i trappan, och den förmenta gårdsherrn steg in. Han blev vit som krita och började darra på målet, ty i pinnsoffan igenkände han sin forna husbonde. Bonden hade förut varit hans rättare och lovat att redligen sköta gården åt honom, då han drog ut i kriget. Men under de år, då Oxehuvud som fånge svalt sig fram med att binda peruker och fisknät eller gick och släpade moskoviternas plogar, hade rättaren bedrägligt gjort hela gården till sin. Röd om pannan, befallde Oxehuvud honom att tvärt på fläcken göra räkenskap, och det berättas, att hela den natten brann det ljus i salen på Säby.

Lika väl gick det dock inte alltid de andra fångarna. Trenne år efter Stobées flykt fann guvernören i Arkangel på det orådet att låta öppna hans grav. Och när han med väckta misstankar skärskådade den långnosta skallen, gick det upp för honom, att de präktiga betarna ganska visst snarare påminde om hans försvunna björn än om en svensk officer. Till straff för sitt streck blevo då de medskyldiga svenskarna i staden förvisade ända bort till Tobolsk i Sibirien, och där träffade de en mängd av fångna landsmän. För att livnära sig stickade de strumpor och vantar, slöjdade och ställde sig att färga garn, som de hade sett mor göra. Eller också höllo de skola för barn, och oändligt mycket fingo ryssarna lära av sina arma fångar. På många ställen hade svenskarna bara en bibel tillsammans, men till den boken vände de sig i sin nöd »Var trofast intill döden», läste de i bibeln. »så skall jag giva dig livets krona.»

Nordan ven över den öde tundran, och sällan syntes någon vandrare. Bland drivorna på kyrkogården lyste den vita svenska skriften på rader av träkors. Under femton år hade svenska benknotor blivit kringströdda ända från Arkipelagen till Ishavet, och dit ut till kyrkogården ställde allt emellanåt fångarna nu sina steg.

»Hemma», sade de till varandra. »Inte sant, du har också grubblat på det ordet. Du har gått och upprepat det stilla för dig själv: hemma, hemma! Det börjar med, att barnet räknar kvisslorna och spikarna i golvet. Hemmet, ser du, det är något, som begynner med ett litet frö och slutar som ett stort träd. Det begynner med barnkammaren, så växer det och blir flera rum och ett helt hus, en hel bygd, ett helt land. Och utanför det landet förlora till och med luften och vattnet sin vederkvickande smak. Kan du inte försäkra mig, att våra kamrater, som ligga här under oss i den främmande och steniga mullen, äro hemma?»

Först efter många år, då Karl den tolfte hade stupat, ropades de en morgon från sitt tysta arbete av en ryttare, som på torget svängde en vit fana, till tecken att freden äntligen var sluten. Under ett helt år ringde i tsarens rike kyrkklockorna var middagsstund över de fallna och över freden den välsignade, den goda freden, då rätt åter fick råda och människorna tvätta de skamliga blodfläckarna från sina händer och hö åter bärgas i ladorna.

Med knytet på ryggen begynte de frigivna fångarna sin sista långa vandring, men mycket hade den stora ofreden då förändrat där hemma. Åkern låg i vanhävd. Ulven gick i hagen. Och det lilla barn, som de hade lämnat i vaggan, kom nu på stugtröskeln som en tjugu års yngling med fjun på läppen. Kanske hände det också, att hustrun inne vid bordet hällde upp gröten åt en obekant man och förläget sänkte ögonen inför den, som hon trott död, och som nu stod i dörren och grät.

Giktbrutna och vitskäggiga, men allvarliga, förnöjsamma och vördade, sutto sedan de gamla karolinerna och knöto sina nät eller ögnade i sina dagböcker. Glatt ljusnade de upp, när de om söndagarna på kyrkvallen mötte forna kamrater och språkade med dem om forna bekymmer och kämpadater under fälttågen och den långa fångenskapen.

EN HJÄLTES LIKFÄRD.

Så snart Karl den tolvte hade stupat, höllo herrarna rannsakning med Görtz och dömde honom till döden.

På galgbacken utanför Stockholm stannade då en gång i vinterskymningen en man utanför bödelns stuga och knackade på fönstret. När ingen svarade, vände han sig om och lyddes inåt staden med handen vid örat. Därefter gick han ett stycke framåt mot skogsbrynet, där Görtzens utländska betjänter stodo och väntade med sina spadar.

»God afton, kamrater!» sade han. »Det är bara Duval, köksmästarn. Tag fram lyktan utan fruktan. Mästerman är borta. Alla människor äro nu församlade inne i Stockholm för att beskåda hans majestäts liktåg.»

Den ena av betjänterna tog fram en tänd lykta under kappan, och det hemlighetsfulla arbetet begynte. Spadarna rasslade i den sandiga myllan. Med raska tag öppnade de sin husbondes grav i galgbackens föraktade jord och lyfte locket från kistan. Där låg på ännu grönskande granris ett lik i svart sammetsklädsel med det avhuggna huvudet mellan fötterna.

Duval skakade den knutna handen mot staden och mumlade mellan tänderna: »Ni hämndgiriga svenskar! Så är då detta de jordiska lämningarna av den stolta baron Görtz, vår nådiga husbonde! Men minns, minns, som en filosof och riddersman gick han till stupstocken och ryckte på axlarna åt er blodsdom! Verktyget slogo ni sönder, men konungen, som höll det i sin hand, honom föra ni i detta nu under sammetshimmel till det sista vilorummet. Mena ni, att hans sömn blir lugn?»

»Nu börjar begravningsringningen», sade betjänterna och hotade med spadarna mot staden, där lyseldarnas sken redan färgade natthimmelen. »Hör, hur fåfängt klockorna nedkalla frid!»

Duval svarade:

»Frid kunna de icke nedkalla över en grav, där människorna ännu strida. l går afton förklädde jag mig till dräng och gick in på en krog och sade till folket: Kasta i morgon sten på bårtäcket! Stå icke era blodiga sår ännu vidöppna? Förde han icke värjan mot sina egna undersåtar? Ropa över liksläden den folkförtryckarens rätta namn: Kung Hjärtlös, Kung Gudsfrestare, Kung Dåre!»

»Och vad svar fick köksmästarn?»

»Hatar du då honom? svarade männen. Vad skulle jag väl därtill säga, jag utländare? Är det icke undret med den försten, att ingen kan hata honom? Två förbittrade människor kunna icke mötas och tadla honom, utan att de begynna tvivla på sina egna ord, när de åtskiljas, och nästa gång de träffas, tala de om honom med blottade huvud. Äro då vi själva dårarna? Tusentals människor stå i afton tysta utefter gatorna, men där finns icke en, som hatar honom. Vid första hotande ord skulle de samla sig om liksläden och försvara den utan att själva rätt kunna säga varför. Ser ni, kamrater, ibland lägga vi en människa på den ena vågskålen och all vår klokenskap på den andra, men ändå märka vi, att vågen står lika stilla. Vet ni, vad det betyder? Det betyder, att hos den människan finns en droppe av den eviga rättfärdigheten, ty den droppen är tyngre än guld och bly, och vi ha inga vikter att väga den med. Må vi till järnlod omstöpa allt, vad vi mena, allt den människan förbrutit, klar ligger dock den droppen på hennes panna - och vågen rör sig icke. Jag talade om bårtäcket. Skulle jag väl själv nännas att kasta en sten på det bårtäcket? Vad jag hatar, det är ödets hårdhet mot min egen stackars husbonde.»

Betjänterna avlyfte nu hattarna och började snyfta.

»Vår stackars olyckliga husbonde! Vem skall väl ringa i en klocka för hans själ?»

»Go’ bröder, det är ett ömkligt skådespel, när skepparen dör, och alla råttorna springa fram och gnaga på ljusan dag. Vi skola nu gömma vår husbondes jordiska lämningar i en kappsäck och på så sätt lönnligt föra dem med oss ur landet. I nödfall få vi skära av benen vid knät. Sedan begrava vi honom i hans fäders grift och tvätta hans ansikte och lägga ordnarna på bröstet. Då skall det också finnas någon barmhärtig hand, som honom ringer i de arma syndarnas klocka.»

Medan Görtzens betjänter på galgbacken gräto vid sina spadar, låg den stupade konungen mellan vaxljusen på Karlbergs kungsgård. Alldeles som den ringaste bland knektar låg han i en snygg vit skjorta av grövre slissing, men om hjässan och det grå håret satt en lagerkrans. Leendet hade ännu i döden stelnat på hans mun, så att tänderna voro något synliga.

Ett hyende med kryddor lades över ansiktet, och när kistan blivit tillsluten, bars hon av tolv väderbitna överstar utför trappan och sattes på den svartklädda släden under en himmel av kronsammet. Till höger vid huvudet gick Gierta, och trettio mörka och allvarliga drabanter omgåvo släden med dragna bardisaner. Tätt bredvid bland hovtjänarnas svarta långkappor ledsagade ännu den gamla Hultman sin herre, såsom han följt honom över Ukrajnas snö och Poltavas askfält. Det syntes honom, att allt, som i världen var heligt och stort, hade fått sin bane, och när nattblåsten brusade i de avlövade lindarna, mindes han stunder, då han utanför den stängda kammardörren hade hört konungen läsa sin aftonbön som barn. Det skymde för hans blick, men överst på bårtäcket igenkände han den riksens krona, som han förr alltid bland de av ler och blod fläckade soldatrockarna tyckte svävade i luften över konungens huvud.

När liktåget gick genom Karlbergsgrinden, hade redan alla lyseldarna utefter Drottninggatan och broarna ända fram till Riddarholmen blivit tända, men februarinatten ruvade stjärnlös och molnig över staden. En av drabanterna hade den föregående dagen spisat hos riksrådet Tessin och hört många missnöjda viskningar. Oroligt spejade han över åskådarna.

»De stå tysta», tänkte han. »Det måste så vara. Det är en olycklig vi föra till graven, en av Gud och människor övergiven ensling - en hjälte!»

Eldskenet lyste på människorna i fönstren och på kyrktornen, där ringarna böjde sig fram ur de öppna luckorna. Steg för steg rörde sig tåget framåt vid pukornas och de förstämda trummornas muller, och liksläden vaggade i snön. Under Norrbro skummade Strömmens svarta vatten, där gyttjan täckte sjunkna ökstockar och koggar. På Riddarholmens kyrkogård, där landets hövitsmän i de gamla dagar betalat femtio lödiga mark för att få sin gravstad under hällarna, paraderade det nyuppsatta livgardet. Mellan var sjunde man var ett mörkt tomrum med en lyseld, liksom hade där brunnit ett ljus för de stupade och försvunna. Folket viskade därom, men ödmjukt och sakta. Ingen grät, och ingen hotade. Alla de svenske anade, att årtusen skulle stirra tillbaka på den aftonen. De kände, att de nu gravsatte hälften av sitt eget väsen.

Den underliga kyrkan, kring vilken var tid byggt sina olika tempel åt avsomnade stormän, lyste som frid julotta, och från tornet ljöd den malm, som tillförene svävat ovan den översta skyttegången i slottstornet Tre kronor.

Det tycktes icke längre drabanten, att han följde en övergiven ensling till graven. Han skönjde, att när hjälten låg fallen, och tvekampen var ändad, då lyfte honom de på sina armar, som hårdast lidit under hans ståndaktighet.

När han steg in genom kyrkporten, bländades han av de fem hundra vaxljus, som, burna av förgyllda bilder, brunno i pyramid i högkoret. Han mindes icke längre, att det var en begravningshögtid. Han menade, att musiken spelade julsången, att det var julotta, att det var midvintermorgonens fest för hemmet, för landet, för de döda eller frånvarande anförvanterna. Han tänkte på de stupade, på de i Sibirien fångna och på allt det, som varit.

På en svart tavla till höger beskrevos i guldbokstäver de nio år, då lyckan beledsagade de svenske, men på tavlan till vänster lästes om de nio år, då lyckan beständigt vek undan.

Där församlades nu de sista efterlevande krigarna.

Hovmännen ordnade sig vid de vårdar bakom ljus. templet, där Magnus Ladulås och Karl Knutsson orörliga lågo med sina stenspiror. Hör slamret av riddarkedjor och muntert tornej, hör, vassens sorgsna sus vid Fågelvik!

Den tappra Axel Roos och hans vän Åberg, som nu av gikt och sår var så krank och svag, att han stödde sig på krycka, stodo på den äldsta Vasaättens gravsten. Se hetkindade herrar, stolta, ärelystna, vältaliga, snara att hota och åter bjuda handen!

Var häll i golvet, vart tegel i muren upplystes av sagor som lyktor av sin låga. På den sidan koret, där den stormäktiga Bo Jonsson Grip i det grå fordom hade nedhuggit en riddare vid själva altaret, stod baneret, men kronan nedsattes på andra sidan, där Torkel Knutssons ben vilade. Hör sången, hör sorlet i de karelska urmarkerna, där korsfanan fladdrar över sejdare och trollmän och över Jumalas blodbestrukna gråstensskepnad!

Utefter gången pekade från båda sidorna drabanternas hillebarder mot det golv, under vilket sankta Birgittas fromma biktfader sov sömnen. Hell himladrottningen! Se Jerusalems stad, där i pilgrimskläder ditt skriftebarn hör helgonens harpslag i skyn!

Fotstegen och sporrarnas tunga kringlor slogo ekon under den häll, där Göran Perssons hemska blod blivit gravsatt med hans sons. Hur hacka ej galgbackens kråkor prästsonens hand, som stött de båda kungabröderna från varandra - och ändock sitta de ej i fägnad samman! Grå i håret, grå i de hängande trasorna står kung Erik, dåren, vid fängelsegallret, men fram och åter genom kapellet i Stockholms borg går Johan med bläck på naglarna och en handskrift i bältet. Ensam är han, och natt är det, men på läktaren sitter musikmästaren, och orgeln spelar och spelar.

Vaxljusens vita sken lyste över de mörknade, de nästan svarta krigaransiktena, och ovan i valvet varslades i det brustna murbruket röda streck som av gisselslag på människohud. Det var en gammal munkskrift, en självhotelse, en dom, inärrad på de svenskes panna: Sex hava orsakerna varit, äro och bliva till Sveriges olyckor: egennytta, lömskt hat, förakt för lagarna, liknöjdhet för allmänt väl, kortsynt benägenhet för främlingar, envis avund mot landsmän. De sista orden lyste blodröda, endast orden om föraktet för lagarna hade bleknat och voro nära nog utplånade. Vad, skulle månne en dag alla orden stå utslätade?

Mellan de svarta sorgtapeterna banade sig ljusskenet in till de uppsatta fanorna och släktvapnen, till Oxenstiernska sköldens eldröda horn och Lewenhauptarnas blå lejon. Då lyddes de döda till flöjterna och pukslagen. Torstensson mindes, när han med fältkartan satt på sin hår, och Banér när han red utefter fronten med sin brud, ett barn, som inför så många mäns blickar skrämt såg ned på sadelknappen. Och höljd i det svepe av guldtyg, som kvinnohänder, våta av otröstliga tårar, sista gången lagt till rätta, låg deras konung med slutna ögon, och i psalmerna hörde han milda sommarvindars sus över lagerskogar. Alla förstodo de, att i natt nedsteg åter en svensk förste till deras boningar.

l mörkret utanför kyrkan, där bland det tysta folket räntmästare Råfelt kringkastade de med nöd åstadkomna minnespengarna, dundrade Cronstedts fältstycken, och krutröken inträngde genom fönstren.

Så var då nu den karolinska hjältesagan lyktad, och vart sinne kände en tomhet, som intet mäktade fylla. Utanför dörrarna tände redan betjänterna sina facklor för att lysa hovet hem till kungshuset.

Nu tystnade orgeln och flöjterna och pukorna. Det blev så tyst, att minsta rassel av ett vapen förnams. Med sträva och kvävda röster uppstämde krigarna den sista dödspsalmen, och långsamt och tungt och steg för steg buro riksråden kistan ned i valvet.

Trappan till Karlarnas grift stupade vid sidan om koret. Guldspira i handen, guldkrona, guldäpple, guldnyckel, guldsvärd - så låg han rustad den tionde Karl, segersäll och mäktig. Utan smycken låg den elfte. Se kullornas träskodans i Mora, hör trygga ord om lag och rätt och skörd och frid! - Vart veko de väl hän, de gyllene dagarna? Var stodo nu de låsta ladorna?

l skuggor ur det längst förflutna, det i jorden nedstigna, det i stjärnljus sovande! I ekon av en sjungen saga! Hören I? Hören l, vem som nu i natten bultar på era boningar? Det är en konung, det anen I, men märkten l den trängtan, med vilken han länge klappat? Sagan, henne älskade han - det under stora stjärnor sovande. Han längtade att bli ekot av en sjungen saga.

Två hällar framlyftes i sina järnringar, och graven blev tillsluten.

NU DANSA KRIGARNA PÅ BLOMSTERÄNG. HATTAR OCH MÖSSOR.

När karolinerna buro sin stupade hövding från de norska fjällen, hade de fått nog på krig och äventyr. Trötta på fredlösa år, sågo de mot sina hem, där det knappt längre fanns en arbetsför karl, utan pigorna gingo vid plogen. De kände, att vad de långmodigt hade fördragit under hans klinga, det ämnade de aldrig tåla från en vekling eller stackare. Fritt hade ju deras folk fordom levat sedan urminnes tid. Svenskarna voro alltför kunniga och goda att lämnas åt en enda mans vilja till att styras av hans gunstlingar och sängkammarråd. Hade de stått främst på slagfältet, ville de nu också pröva, om inte freden kunde välsigna deras händer och verk och föra dem framåt på sina gröna marker.

Då kung Fredrik, Karl den tolftes svåger, nu slutligen betänksamt kläddes i mantel och krona, fick han genast lära sig att rätta mun efter matsäcken. Ständerna och rådsherrarna bestämde i allt. För honom återstod bara att taga jaktbössan på axeln eller sätta på sig sin allra största peruk och uppvakta de sköna damerna.

Arvid Horn, drabanternas orädda anförare vid Narva, blev i stället den mäktigaste mannen. Vördnadsbjudande var han också att skåda med sina rika silvergrå lockar. Slog timmen för aftonbön, då reste han sig alltid genast på äkta karolinskt vis, om han också hade aldrig så många gäster, och knäböjde med sitt husfolk. När hans galakaross högtidligt gungade genom gatorna, hade han alltid till hands en särskild liten pung med allmosor. Bättre var dock, att fredligt förvärvade penningar hastigt återigen började att klinga i svenskarnas nyss så tomma fickor. Under ofredens bistra tider hade de lärt sig att bättre skatta mycket, som då måste försakas. Det talades inte längre om bataljer, utan om nya lagar, slöjder, näringar och allmän förkovran. På kajen i Göteborg rullades inte längre bara illaluktande silltunnor. Ute på redden ankrade Ostindiska kompaniets ståtliga tredäckare, som återvänt från Kanton den långa vägen söder om Goda-hoppsudden. Sidenklädda kineser trippade i land med tepåsar och porsliner, och matrospojkarna nappade efter deras hårpiskor. Ur en telast kröpo till och med en natt de första kackerlackorna och började att se sig om och förökas i det nya landet.

l det lilla Alingsås, där det förut bara hade funnits tre hundra människor, steg nu rök från en rad av fabriker. Trollkarlen, som där styrde med allt, fast han själv hade börjat med att springa barfota kring far sins oansenliga hus, hette Jonas Alströmer. Där trycktes kattuner och färgades kläden, i myllan bökade införskrivna kinesiska fargaltar och suggor, som voro så tjocka, att spenarna nästan släpade på marken. Får och getter förevisades, som voro ända från Spanien och Marocko eller Asien. Mitt bland alla sevärda märkvärdigheter lät Alströmer sina gäster smaka på en splitter ny läckerhet, som snart skulle bli bondemat i rovans ställe, och det var potatisen. Drog resenären vidare till de stora herrgårdarna, bjödos honom andra ovanliga frukter på tallriken. Och utanför under lindarna dansade krigarna på blomsteräng.

En ljus och solig tid var kommen, och hela Sverige grönskade upp. Ännu stego dock moln i öster, där moskoviterna alldeles invid finska gränsen fortsatte att bygga sitt Petersburg på den forna svenska marken. Mången ung junker, som själv aldrig hade luktat krut, kunde då inte längre hålla styr på värjan i skidan. Några fänrikar drogo till och med blankt framför själva talmansstolen på riddarhuset och ropade på strid.

»Horn och hans sömniga nattmyssor måste ur vägen!» bullrade de krigslystna och slogo stolt på sina hattar. »Hatten är frihetens och manlighetens tecken, och den anstår oss!»

Horn och hans försiktigt fredliga »Mössor» måste slutligen tåga ned från maktens höjder och lämna rum åt de stolta »Hattarna». Stod då någon fattig krigsman på träben i ett gathörn och sjöng, fick han många åhörare, när han stämde upp:

»Sist, när på ljuvlig blomsterplan

jag mina lamm utförde

och satte mig, som jag var van,

där bäst jag lärkan hörde,

så kom till mig en gammal man,

beprydd med silverhåren.

Han såg mig ganska gunstigt an

och hälsade: God måren!

Ett fasligt berg mitt för oss var,

att jag rätt häpna för’e,

men gubben sade: Å, var karl!

Vi så ej hisna böre.

Säg, vet du ej, att veklighet

har aldrig vunnit ära,

men däremot manhaftighet

ses alltid kransar bära.

Kringom ett präktigt silverbord

tolv svenska Karlar suto,

som talte inte många ord,

men konga-miner guto.

Den elfte var en täcker karl.

Han satt och räkna’ pengar.

Han delte ut liksom en far

till sina barn och drängar.

Den tolfte var en sirlig, lång

och väl uppväxter hjälte,

den man kund’ se ej enda gång

sitt karlahjärta fällte.

Hans ögon voro oförskräckt’

liksom på unga örnar;

hans styva nävar knyttes käckt

som ramar uppå björnar.

Hans korta hår, som kämdes opp

avbildade en krona,

som var åt en så duktig kropp

en sirlig huvudbona’.

Hans armar, ben vor’ full’ av märg,

hans skuldror utav styrka,

hans länder voro liksom berg

och marmorn i vår kyrka.»

Gamla väderbitna karoliner kände det då varmt i bröstet och skakade de ungas händer. Och så blev det åter fälttåg, men utan någon tolfte Karl framför leden. Det gick illa med de stolta Hattarnas krig, och när riksdagen kom, voro de unga junkrarna glada att få smyga hem från fuktiga jordkulor och härsket fläsk till det mer ofarliga ordkriget.

Nu blev det att läsa dagens kvickheter i tidningen Argus eller parlera fransyska vid den puttrande kaffepannan. Men inte heller där bjöds det någon rätt frid. Bäst det var, knarrade stundom listiga steg i trappan. Då störtade fruntimren ut i köket för att gömma kaffepannan, och i en gruvlig hast torkades de våta ringarna bort från bordet. Fönstret stöttes upp, så att kaffedoften flög sin kos som en fågel. Riksens allsmäktiga ständer hade nämligen börjat skaka på huvudet åt allt det plötsliga överflödet och förbjudit den söta kaffetåren. Ingen kunde därför så noga veta, om det inte var någon av ständernas spejare, som kom på besök.

»Bäst vara försiktig», tänkte herr fänriken, som just ämnade taga ett par bloss efter kaffet. Och så stack han den långa kritpipan så kvickt under rocken, att den gick knax av. Det var skatt på att få snusa och röka, och kanske hade han smusslat lite med den saken. Men ännu var det inte slut på villervallan. Också pigan bleknade, när det tog i låsvredet. I en blink ryckte hon det himmelsblå silkesbandet från håret och gömde det under strumpan. Annars kunde det hända, att hon fick betala en sådan otillåten lyx med åtta dagars fängelse på vatten och bröd.

De faderliga ständerna förbjödo helt enkelt alla utländska moder, både pösiga styvkjolar och annan ståt, och sutto i stället själva och tänkte ut, hur alla skulle gå klädda. Tyget skulle vara svenskt. Lädret skulle vara svenskt. Det visste herrn med den avbrutna kritpipan. Men svenskarna voro ännu inte tillräckligt skickliga att bereda, vad de själva behövde. Tyget hade krympt i ryggen på honom, så att det knakade, och lädret i skorna var så hårt, att han hoppade till, när han skulle resa sig och öppna dörren. Skymde så slutligen till kväll efter det äventyrliga kafferepet, och maten skulle dukas fram, var det bra, om rutorna immade duktigt. Då kunde inte grannen titta efter om det fanns konfekt på bordet. Och på sådant snask var det böter.

Det var både att harmas och skratta åt, att människorna skulle sitta så ofria i sina egna hem, och det just när de som mest talade om frihet.

Ur den forna Vasaborgens askhögar hade emellertid ett nytt slott långsamt börjat resa sig. Skikt hade lagts över skikt mitt under de karolinska krigsdagarnas nöd. Byggmästaren själv, Nikodemus Tessin, blev gammal och vit. Ändå fick han aldrig se sitt verks fullbordan, ty det var ett arbete för två mansåldrar. Det fick först hans son, som nu blev Hattarnas förnämsta man.

Var gång han i den blåmålade, granna karossen åkte ut från sitt eget palats vid Slottsbacken, kunde han kasta en blick uppåt det väldiga bygget. Det var ett livligt ansikte, som då trycktes mot den av snö halvt igenmurade spegelrutan. Vagnskorgen hängde i läderremmar mellan stora hjul, och på Riddarhustorget var det svårt att komma fram i modden. Luddslitna, fattiga adelsmän, som hämtats på friskjuts till Stockholm för att rösta efter Hattarnas önskan, passade där på att riktigt syna härligheten. Tänk, kusken hade fransysk hårknut och hästarna fransysk svansknut! Och Karl Gustav Tessins egen röda sammetsfrack var så fransysk, att månget stackars adelshjärta tungt kände avundens svåra börda. Det var ju illa, att Hattarnas förnämsta män inte själva voro bättre måna om svensk enkelhet, men det glömdes snart, då herrarna vandrade uppför marmortrappan i det präktiga riddarhuset. Här höll adeln sina sammankomster. Utanför på taket glimmade förgyllda bilder, och inne i salen voro väggarna klädda med ättevapen, målade på kopparplåtar. Vid bordet satt lantmarskalken som ordförande med stav och klubba, och uppe under taklisten lästes inskriften: »Folkets väl den högsta lagen.» Det var också mer än tomma ord för den adel, som där med hänförelse beredde väg för blomstring och andliga storverk. Utländska böcker skulle läsas, men inte blott till nöje, utan för att man skulle lära, tänka och upplysas. Unga och gamla forskare kappades om att göra uppfinningar, som kunde gagna fabrikerna och landet. Till sist ansågs nästan ingenting längre omöjligt i Sverige. De fantasirika svenskarna trodde, att de skulle kunna odla kaffebuskar och silkesmaskar och spänna kameler för plogen och tämja skogens älgar att gå i par framför hölasset.

HELST BARHUVAD, SOM DEN GODE GUDEN HAR SKAPAT MIG.

Snön packade sig i portar och gränder under riksdagens bistra vinterdagar, och kamelerna kunde skatta sig sälla att få gå kvar i öknen. På traktörsställena knuffades riksdagsmän och Stockholmsbor. »Hatt eller Mössa, Hatt eller Mössa?» det var frågan till var nykommen kund, som slog sig ned vid bordet och blandade sig i samspråket.

»Det är på tiden att ordentligt platta till Hattarna», utbrast slutligen en rödbrusig middagsätare och släppte skeden. »På alla sina fabriker och ärofulla företag ha de ödslat så mycket pengar, att Sverige nu igen står lika utfattigt som förut. Plogen och åkern ha de glömt. Mina herrar, får jag bjuda på ett glas äkta portugis för Mössornas välgång?»

»Den där har råd att bjuda, han», viskade en av stamkunderna till sin bordsgranne, en blid och vänlig man. »Karlen där lever på ryska mutor. Det är ryska ministern, som betalar kalaset. Så går det till bland Mössorna. Skam över de fosterlandsförrädarna, som sälja oss till moskoviten! Törs jag fråga, är min herre Hatt eller Mössa?»

»Barhuvad», svarade främlingen och slog med handen på sin hjässa, »helst barhuvad, som den gode Guden har skapat mig.» Hans vackra, bruna ögon tindrade skälmaktigt.

»Varken Hatt eller Mössa!» utropade flera missnöjt häpna röster. »Det var mans ett nytt svar.»

I hjärtat är jag Tessin och hans Hattar ödmjukt tacksam för all huld frikostighet mot mig, fattig läkare», tillade främlingen och steg upp. »Men en sak vill jag säga er, go’ herrar. För era partifejders skull glömma ni, att himlen kan vara blå och marken grön. När politiken flyger i en människa, påminner hon om en stut, som har fått en broms under svansen. Hon kesar i väg utan att varken höra eller se. Finns det då inte längre något annat i världen än riksdagen?»

Det var med nöd han kunde bana sig fram genom dörren, ty ett par Hattar och Mössor hade råkat i slagsmål och dunkade på varandra med stolarna i högsta hugg. De andra sneglade förvånade efter den glättigt underliga och ivriga mannen, som alls inte gav sig ro att höra deras visdomsord i dagens trätor.

»Han lär visst heta Linnæus och vara ganska lärd», sade de utan någon synnerlig vördnad.

Hemligheten med Linnæus var, att det fanns så oändligt mycket i naturens rike, som för honom betydde mer än både penningar och makt. Men för att förstå honom måste vi leta oss baklänges några tiotal år till en afton i den tysta staden Växjö, då han som gymnasist satt med sina tre rumskamrater framför brasan.

De hade inte råd att bränna ljus, men det föll ett klart sken ur järnkakelugnen, och var krok och spik glänste på den kala timmerväggen. Den låga kammaren var utan både stolar, gardiner och dubbla fönster. Alla gossarna hade hängande, rakt hår, kammat med vatten och benat mitt över pannan. Mor-käran därhemma hade nog lappat och sett över deras kläder, innan det bar åstad på kärran, men skinnbyxorna hade på skolbänken småningom blivit blanka som förskinn. Det var också annat att vara skolgosse den tiden än i våra dagar, då björkriset mest får grönska i frid i skogen. Ändå kände de sig inte litet duktiga över att äntligen ha blivit gymnasister och få bära kappa och kallas herrar. Det var ju ett helt äventyr att sitta så där ensamma ute i världen och hushålla med korvbitarna i matsäcksskrinet, så att de räckte terminen ut. »Låt oss alltid vara glada», brukade Linnæus säga, och det rådet följdes också nu, när stekpannan som bäst fräste i ugnen. Var och en brynte sin egen fläskbit och höll sedan noga reda på den, då den blev upplagd på stenfatet.

Den enda, som i afton visade sig modstulen, var just Linnæus själv. Han gick till fönstret och gned bort imman, så att han kunde titta ut. Men det var inte mycket att se - bara en bakgård med några översnöade vagnar och vedtravar och så de kalla, vassa vinterstjärnorna.

»Kommer aldrig våren med sina blomster?» sade han längtansfullt.

»Linnæus, inföll en av kamraterna, men rättade sig och fortsatte nästan högtidligt: »Carolus Linnæus, du äst fullärd i kunskapen om, hur en korngrynsgröt rätt skall tillredas inför människor. Här har jag varit ute och köpt för fem styver sirup. Gack fram, Linnæus, och avlägg ditt mästerprov!»

»Låt mig vara!» svarade Linnæus och satte sig med huvudet i sina händer. »Jag vill ingenting ha.» Det syntes, att han var nära att falla i gråt.

Egentligen var det ingen, som de höllo så mycket av som honom. De visste, att han hade det bästa hjärtat av dem allesamman. Kanske just därför blevo de nu stuckna och begynte att koka och spisa utan att bry sig om honom. Men de anade rätt väl, vad som tyngde på hans sinne.

Han grep sig hårt om pannan, så att håret hängde ut mellan fingrarna, och suckade slutligen.

»Ja, det är så. Jag duger inte till präst.»

»Nej», svarade kamraterna. »Du har nog inte något läshuvud, Linnæus. Du får svårt att slå dig fram.»

»Far vill, att jag skall bli präst liksom han», mumlade gossen vid fönstret. »Men nu är mitt beslut fattat. I sommar skall jag tala med honom. Var och en bör bli det, som han duger till. Se på lammet, som betar i hagen. Kunna ni lära det att fånga fisk? Se på masken i jordmyllan. Kunna ni få vingar att växa på den?»

Hans åhörare begynte att gäspa, och det blev snart tid att krypa till kojs, två och två i vardera sängen. Trångt var det, så att ingen kunde vända sig utan att puffa till sovbrodern, men den, som väl hade lurat in, vaknade inte för så litet. Linnæus låg och stred med tårarna och tänkte på, hur bedrövade föräldrarna skulle bli, över att han inte dög till präst.

Vid fyratiden måste djäknarna åter i kläderna, ty det var tredje dag jul. Och då skulle de ut på sockengång och sjunga ihop pengar till hjälp vid köp av skolböcker och annat. När de kommo till gårdarna, ställde de upp sig i en ring och sjöngo någon gammal andlig medeltidssång på latin. Rörd och andäktig skänkte husmodern ett talgljus åt var och en, och bonden lade upp en penninggåva på julbordet, som ännu stod dukat framför högsätet med gorån, våfflor och kringlor. Linnæus, som var den kvickaste lustighetsmakaren, blev alltid framskickad att roa sällskapet med gymnasistlatin om »kringlibus» och »kakibus». Bondfolket undrade, om så mycken lärdom inte till sist alldeles skulle spränga det stackars huvudet. Skamflat drog han sig då tillbaka, ty han visste, att hur mycket hans huvud än kunde rymma, för en präst räckte det ändå inte.

Sockengångens dagar med nattkvarter i stughalmen voro de nöjsammaste för honom under hela den långa vintern. Då och då vankades också traktering, när djäknarna skulle följa någon död till graven och med sin sång påminna de kringboende om deras dödlighet. På ett så illa aktat ställe som en källare ville de däremot aldrig sätta sin fot, hur mycket än skalkar försökte att locka dem. Ibland såg Linnæus efter i matsäcksskrinet, hur det var med förrådet. När det vårade, upptäckte han, att det var slut på både smöret och brödet, men att det ännu fanns ett stycke skinka. För den bytte han sig till det finaste huvudkläde åt mor. Och så begav han sig då åstad hemåt som fullärd gymnasist till den vackraste vrå, som han visste på jorden, faderns gård, det lummiga Stenbrohult.

Insekternas pipande och surrande, göken, fågelsången och blommorna - allt fängslade hans tankar. Otaliga öar simmade på den lilla sjön Möckeln, som glimtade fram mellan skogsdungarna. Mest älskade han dock den trädgård, som hans fader hade anlagt för sina små besparingar, och där han själv hade en egen täppa att vårda.

»Ja, son min», sade fadern, där han, långskäggig och med kalott på nacken, arbetade vid sin spade, »blommorna äro ljuvliga väsen, och mycket ha de att lära oss, men inte kan den kunskapen föda sin man.»

Den svåra stunden var nu kommen, då den unga Linnæus måste tala ut om allt, som låg och tyngde på hjärtat.

Att studera naturen kallades på den tiden att läsa till läkare, och han ville bli medikus och botanikus och intet annat.

»Så give Gud dig lycka, son min!» sade slutligen efter många rådslag fadern, som alltid var glättig, »men din mor gör du en stor sorg.»

Vemodig i hågen och med klappande hjärta, gick Linnæus in till modern. Länge satt hon tyst och vände på nyckelknippan, som hängde vid bältet. Den vita duken var hårt åtstramad om pannan, men en liten gråsprängd hårtest hade ändå letat sig fram vid tinningen, och hon såg god ut. Bredvid i köket sjöngo pigorna en psalm vid sina surrande spinnrockar.

»Betänk ändå», sade hon med en lång suck, »att både min far och farfar ha varit prästmän och bott här på Stenbrohult liksom nu min kära och vördade husbonde. Skall du, min egen son, bli den, som först sviker? Hur skall det då gå dig? Var skall du då hitta ett så säkert levebröd? Vet du någon vrå på jorden, som du håller så mycket av som marken här? Här kan du få bo och leva hela ditt liv. Och det vill du försaka?»

Ynglingen förmådde ingenting svara. Hon räckte honom då händerna och drog honom till sig, så att han fick falla på knä framför henne.

»Du brukar säga», fortsatte hon, »att du vill leva för att utforska blommor, fiskar, insekter och stenar och allt i Guds härliga natur, som du kan se och tänka över. Din kärlek till allt detta måste vara gränslös, om du för den kan offra ditt älskade Stenbrohult, och vad så många skulle skatta sig lyckliga att kunna nå. Fåfängt blir det då för oss gamla att säga nej. Måtte all god gåvas givare bistå dig i den kärleken! Jag har intet annat att skänka dig än en fattig prästhustrus ömma välsignelse. Kanske hjälper den dig ändå något.»

Upprörd och ändå överlycklig, stormade Linnæus ut ur stugan, och nu blev det att väva och sy långt in på nätterna för att hedersamt rusta sonen för hans färd till de lärda.

DET ÄREVÖRDIGA UPPSALA.

Under storväldets dagar levde i Uppsala en mäkta lärd professor, som hette Olov Rudbeck. Med häftig hjärtklappning motsåg på den tiden var nykomling den hårdhänta lek, som väntade honom, då han skulle upptagas i studenternas krets. Det båtade till ingenting, att Rudbeck, då han först anlände som ung student, försökte att se kavat ut i sin svarta klädesrock med blanka knappar och värja i gehäng. Utan nåd blev han gripen och ingniden över hela ansiktet med sot. Sedan kläddes han ut i svart kappa och en mask med åsneöron, horn och svinbetar, som det var gammal sed. För att övertygas om sin egen dumhet och okunnighet fick han därefter på knä besvara en mängd stolliga kuggfrågor. Allt under sång och dans fattades han slutligen om halsen och skakades, till dess svinbetarna föllo ur munnen. Då avsågades hornen och åsneöronen, sinnebilderna av hans medfödda drumlighet, salt lades på tungan, och hjässan övergöts med vin. Och därmed utropades han så under dundrande trumslag till fri student.

Länge fick Rudbeck dock pröva, att inte heller en student alltid vandrade sina första steg på rosor. Han hade sitt huvud för sig och brann av vetgirig trängtan att få utforska människokroppens inre. Därför måste han ställa sig att skära och karva i lik. Detta kallades likrevarekonst. Ett sådant göra ansågs ganska föraktligt, ty ingen förstod ännu fullt, hur mycket som därigenom kunde upptäckas. Det fanns nog en lärare, som skulle undervisa också i det ämnet, men han satt hellre bakom hemlighetsfullt stängda fönsterluckor och stirrade på de små blå lågor, som dansade över ugnen i hans laboratorium. Där grubblade han natt och dag på att uppfinna något, som brukade kallas de vises sten. Med den stenen tänkte han sedan förvandla silver till guld och göra guldet så flytande, att det kunde drickas av människorna till hälsa och evig ungdom. Inte heller akademiens apotekare kände någon rätt lust att hälsa på bland liken. Med glasögon på näsan satt han bitti och sent och ritade upp gåtfulla tecken och försökte att räkna ut, vilken dag som yttersta domen skulle komma.

Så såg det då ut i Uppsala. Rastlöst arbetade emellertid den begåvade unga studenten Rudbeckius med sin sax och sin kniv. Därunder gjorde han så märkvärdiga rön i blodomloppets dittills förborgade egendomligheter, att en vacker dag infann sig drottning Kristina vid likbordet med sitt hov för att höra honom föreläsa. Livlig, behaglig och vältalig stod han där med sin ännu smärta kämpagestalt framför den snillrika landsmodern och beskrev sina upptäckter. Från den stunden var hans lycka gjord, och småningom med åren blev han den andliga hövdingen bland de lärda.

Han anlade en botanisk trädgård med sällsynta blommor, fast i början knappt mer än ett par tre studenter kunde förmås att syssla med örtkunskap. Kamraterna skrattade åt dem och kallade dem gräsläsare. Han avtecknade runstenar och byggde mekaniska verkstäder. Han förfärdigade modeller till båtar, som gingo med hjul. Han anförde studenternas sång och lärde dem spela på instrument och övade dem att rida och sköta fäktvärjan. När hans blick så gick över slätten till ättehögarna vid Gamla Uppsala, uppfylldes han av sällsamma tankar. Grekerna hade diktat en saga om ett underland, som fordom skulle ha blomstrat långt fjärran ute i havet, och som de kallade Atlantis. Utan tvekan slog han ned på den gissningen, att de därmed måste ha menat det avlägsna Svitjod, de rättrådiga hjältarnas boning, där luften var frisk och skogen fylld av villebråd. Det var urhemmet, och därifrån hade folken utvandrat. Han undersökte svartmyllan på ättehögarna och trodde sig finna, att de voro äldre än syndafloden. Uppland, var det inte samma namn som Atland? Nordens söner, påstod han, hade uppfört de grekiska skaldernas forna Troja och redan före Abraham utvandrat till Egypten. Det hundraportade egyptiska Tebe hade från början helt svenskt hetat Tä-by, ty tä betydde på svenskt allmogemål grind eller dörr. Han genomforskade de gamlas skrifter och menade sig överallt hitta bevis. Vinet, som talades om i grekernas saga, var mjöd och vinbärssaft, elefanterna voro älgar. Hela sin vidunderligt storvulna dröm samlade han i ett jätteverk, som blev kallat Atlantikan, och de smickrade och hänryckta svenskarna förvarade den på sitt bord bredvid bibeln.

Innan han ännu hade hunnit låta trycka fortsättningen på sitt verk, väcktes Uppsala en vårnatt av larmtrummor och klämtslag. En rasande vådeld jagade slutligen lågorna ända fram mot Gustavianum, den byggnad, som gömde universitetets bokskatter. Grånad men obruten, steg den gamla Rudbeck då upp i gnistregnet på det rykande spåntaket och ledde med befallande stämma folket vid sprutorna. Fåfängt ropade man, att hans eget hus hade nåtts av elden. Utan att vika stod han kvar, ända till dess att Gustavianum och domkyrkan voro räddade. På hans tomt virvlade då askan av hans tryckta skrifter och lämnade åt sena tider att eftersinna, om det kanske ändå gömdes en halv sanning i hans saga om det nordiska urhemmet.

Den vittfrejdade och stora lärdomshövdingen hade redan en mansålder legat i sin grav, när Linnæus nu med ränseln på ryggen kom vandrande till Uppsala. Han tryckte fast hatten och såg sig om över slätten, där molnväggen stod gul och tung, och en brakande ljungeld lyste över ättehögarna. Det var i en sådan gammal bygd, som under karolinernas krigsdagar Atlantikan kunde diktas, men nu låg den sagan förgäten. Mildare tider hade grytt, och nykomlingen behövde inte längre knäböja i åsnemask. Men på gatorna böljade ungdomslivet lika glättigt som förr, och nya förhoppningar knoppades och spirade. Den fattiga studenten från Stenbrohult fick ändå många prövostunder. Ofta kröp han svulten till kojs. När han vaknade mitt i natten, skrek magen, fast han nyss hade drömt ljuvligen om ölsupa och blötta gäddor. Då tog han på sig de slitna kläderna och skyndade ut för att gå bort den värsta hungern. Här och där klingade en ruta, när några muntra nattsuddare ställde till krakel.

»Halt, skinnbracka!» ropade de till honom, i tro att det var någon hemvandrande borgare, och värjorna drogos.

Men när de då fingo se, att det var en studiosus liksom de, och kände igen honom, ryckte de på axlarna och brummade:

»God morgon, gräsläsare! Skall du nu ut och plocka örter igen alldeles som kvacksalvare och gamla gummor?»

Det var också hans nöjsammaste sysselsättning att samla örter. Förvånad såg en av stadens lärda fäder, hur den luddslitna studenten en aprildag stod i Rudbecks förfallna och ödsliga botaniska trädgård och på det noggrannaste examinerade blomma efter blomma. Efter att en stund ha förhört honom i botanik tog han honom med sig hem. Och nu grydde lyckligare dagar för den kunskapstörstande ynglingen. Snart hade han hundratals åhörare omkring sig, när han gick framåt genom trädgårdsgångarna och yr och frisk som ett solskensväder föreläste om blommornas fortplantning och liv.

Han var ingen svensk mångfrestare, som på måfå trevade hit och dit, utan han fördjupade sig kärleksfullt i det, som låg hans sinne närmast. Därför blev han också segerrikare än de flesta. Det blev en fullkomlig upptäcktsfärd, när han slutligen strövade ända till de lapska snöfjällen och antecknade allt, vad han iakttog, även det minsta, som hade tyckts andra betydelselöst. I Holland utgav han slutligen sina lärda verk, som bröto nya vägar genom naturens vildmark. Men ännu hände det emellanåt i skämtsamma stunder, att han inför sina utländska vänner drog på sig sina ludna lappkläder och slog på sin lapptrumma. Varken guld och berömmelse eller de holländska blomsterlökarna, som från fälten doftade ända in i rummen, kunde heller förmå honom att stanna. Hemåt måste han för att hålla bröllop med sin käresta och fortsätta sina strövtåg under granar och björkar.

I skogsdungarna vid Uppsalaslättens bryn skallade tidigt om vårmorgnarna valthorn och trumma. Det var ungdomen, som med blommor i hattarna och Linnæus och fanan i spetsen drog ut i bygderna för att botanisera. Sällan felades det heller äldre lärjungar från alla Europas hörn och solbrynta män, som återvänt från avlägsna forskningsfärder. Vid sin gård, Hammarby, hade han byggt sig ett museum åt sina samlingar, och där lägrade sig sedan om kvällen hans vänner och förtrogna utanför i gröngräset. Klädd i kort, röd nattrock och grön mössa och med sin långa pipa i handen, stod han så i den uppslagna dörren och talade för dem om sina blomster och stenar eller om luftens glittrande insekter. Det blev oförgätliga stunder av ljus och ödmjuk andakt, och hans egna ord fladdrade omkring i uppsluppen yra och kvickhet som guldvingade bin och sländor.

Han var inte nöjd, om han inte såg, att alla voro riktigt glada. Surrade nyckelharpan från någon av logarna i närheten, gick han gärna dit för att se på dansen eller själv taga sig en polska, och det ännu när hans hår var vitt.

Han hette nu inte längre Linnæus, utan hade adlats till von Linné. Men i sitt vapen satte han varken en örn eller ett blodgirigt lejon, varken ett svärd eller en kanon, som andra hade brukat. Ägget var begynnelsen till allt, och Karl von Linné satte i sin sköld helt enkelt ett ägg. Det blev blomsterkonungens vapenmärke i den nya, fredliga uppblomstringen.

OM SVEDENBORG OCH OM ETT NAPPATAG HOS DET ÄRBARA BONDESTÅNDET.

Sådan var den Linné, som hade förvånat Hattarna och Mössorna med sin likgiltighet på traktörsstället i Stockholm. Och han var inte den enda, som mitt under deras stridstummel visade, att en stark själ går sin egen väg. Eller vem var den gamla, lutade gubbe, som under piskande östanväder var dag lät bära sig ut till det pågående arbetet med Södersluss? Ja, slussar det förstod denna nittioåring att uppsätta. Han hade till och med lovat Karl den tolfte att bygga en kanalväg med slussar tvärs igenom Sverige, fast det storverket sedan fick anstå till lugnare tidsåldrar. Skeppsdockor, urverk, vävstolar, vindspel och ännu mycket annat hade han sysslat med, och han hade uppfunnit en sorts flyttbara kvarnar åt de tågande karolinerna. Av med skinnluvan, och hälsa på den krokryggiga åldringen, ty det är Kristoffer Polhem, den svenska mekanikens fader!

På andra sidan slussen steg vägen brant uppåt den södra malmen. Där hade Emanuel Svedenborg sin gård vid Hornsgatan. Låt oss inbilla oss, att vi just nu äro två skolpojkar, som vandra dit upp år sjuttonhundraett och femtio, väl kammade i håret, som det är tillbörligt vid ett besök hos en så märkvärdig man. Han hade undersökt människohjärnan; och luftballonger, ångmaskiner, undervattensbåtar och mycket annat, som då ännu inte fanns till, hade skymtat för hans tankar. Men det är tyst och stilla i hans lilla trädgård. Där råder aldrig det glada stim av lärjungar och vänner, som brukade omgiva den lyckliga och ärade Linné. Allt visar tvärtom, att vi ha kommit till en enstöring, som blott få förstå.

Nästan ängslade påminna vi oss det myckna, som vi hört viskas om honom. Har det inte sagts, att han håller på att uttänka en ny troslära och kallar sig Messias? Han kan sluta ögonen och urskilja, vad som tilldrar sig långt borta på andra ställen, och med åren har han blivit allt mer besynnerlig och får påhälsningar av änglar och andar.

Det är knappt, att vi våga en knackning på dörren till det åttkantiga lusthuset, där det lyser från fönstret i kvällsskymningen. Det är känt, att där brukar han bo och arbeta.

Ingen svarar, men ur det egentliga boningshuset sticker en snäll och beskedlig trädgårdsmästarehustru ut huvudet och säger:

»Öppna ni bara! Assessorn har aldrig dörrn stängd. Goda änglar vakta den.»

Vi få väl därför taga mod till oss och glänta på dörren. Därinne sitter Svedenborg framför brasan och kokar själv sitt kaffe. Bredvid sig bland böcker och papper har han en skål med bönor och några vetebrödsskorpor. Det tycks vara hela hans måltid. Hur han ser ut, är inte så lätt att genast uppfatta, eftersom han sitter med ryggen mot dörren och insvept i en vid nattrock. Han förefaller att vara smärt och mager. Ser jag rätt, har han knästrumpor och svarta sammetsbyxor. Plötsligt vänder han huvudet åt sidan och börjar tala med någon, som inte står att upptäcka. Ansiktet har mörk färg, men är vackert och en ärlig och genomgod människas. Nu upptäcka vi på andra ändan av bordet en tallrik med rykande köttbullar. Den är framsatt som skåderätt åt den ande, som i afton är hans gäst.

Ibland gör Svedenborg ett uppehåll i sitt tal liksom för att lyssna till andens svar, och då blir det gravlikt tyst i rummet.

»Min ädla Virgilius», säger han slutligen till anden, »du kan inte smaka på maten, men jag har låtit tillreda den på bästa vis, för att doften skall behaga dig. För egen del spisar jag helst litet. En gång efter en måltid såg jag en purpurklädd man sitta i ett hörn, och han sade till mig: Ät inte så mycket! Jag har utvalt dig att för jordens folk utlägga den heliga skrifts inre, andliga mening, och jag skall själv förestava, vad du skall skriva. - Från den stunden öppnades min själs ögon, så att jag kan se och tala med er andar och med änglarna. Därför behöver jag sedan dess heller ingen tjänare. Alltid följa mig mina vårdande änglar.»

»Ack, jag har ofta haft mycket att sköta», fortsätter han efter att en stund återigen alldeles tyst ha suttit och lyssnat. »Nästan dagligen hängde jag förr stålvärjan vid sidan och gick till riddarhuset för att tala och rösta. Det var min plikt som medborgare. Ofria folk likna rådjur, som äro instängda i en park till furstars förlustelse. Än har jag ställt mig på Hattarnas sida och än på Mössornas, allt som mitt samvete befallt... Men köttbullarna ha kallnat och slutat att ånga, ädla Virgilius, och jag tröttar dig med att tala så mycket om mig själv. En tusen gånger härligare doft försprider sig från din vitskimrande mantel, och jag ber dig att inte framdeles gå min dörr förbi.»

Vid de orden reser sig Svedenborg och följer med hjärtliga avskedshälsningar sin osynliga gäst till tröskeln.

Vi bli ängsliga till mods. Snön viner allt kallare om nacken och virvlar ända in över enriset på golvet. Då komma vi att tänka på, att den gåtfulla mannen där i eldskenet i detta nu endast är ett minne, en stor ande, som lever i sina verk, men som vi försökt att få se en skymt av i hans forna arbetsvrå - att vi själva kunna se det osynliga med inbillningens öga alldeles som han.

Det var alltså en stor tid för tänkare och forskare, för upptäckter och handel, hur oförsonligt Hattar och Mössor än sletos om makten. Två motsättningar började allt tydligare att visa sig i svenskarnas lynne. En del av folket var fantasifullt med längtan efter bragd och äventyr, sak samma om det så bar rakt mot fördärvets brant. Andra voro kloka och förtänksamma, men ibland så fantasilösa, att de med kallt mod gingo och skänkte sig åt ryssen. Mutor både från Ryssland och det söta och kära Frankrike stuckos hit och dit, och mången höll till godo. Men under striderna lades ändå vägen framåt mot våra dagar. Borgarståndet hade blivit rikt och prydligt, och i självaste prästeståndet ordades så väldeligen om folkfriheten, att det slutligen om en talare diktades följande vers:

Den är för Sveriges frihet tröger,

som inte älskar prosten Kröger.

Bondeståndet, som så länge stått i skuggan, ryckte också fram med gott gry. En och annan av de styva, svarta rockarna, ärvd från far, var tillskuren av det kläde, som hade bretts ut på gatorna vid Karl den tolftes begravning och sedan skänktes till bönderna. Fast deras talman, Olov Håkansson, med knapp nöd kunde skriva sitt eget namn, förstod han att myndigt styra dem med sitt sluga ord. Men när det blev fråga om, att de inte längre till husbehov skulle få ha sina egna brännvinspannor vid gårdarna, då bekymrades de allvarligt och trodde, att ett sådant gruvligt tilltag förvisst skulle vålla mask i magen, farsoter och tidig död. Ännu var det nog en smula kvavt i deras sal, men i förstugan såg det ut som på slottet. Så många kungliga lakejer stodo där och hängde för att bjuda bönderna med sig ut på värdshusen och mjuka upp dem till hovets bästa. Lika ivriga voro Hattarna från sitt håll att få dem med på källaren och prata dem i örat. Det var intet under, om gubbarna ibland blevo alldeles vimmelkantiga och glömde god riksdagssed. En morgon, när det skulle avgöras, att rådsherrarna fingo trycka konungens namn med en stämpel, om han nekade att skriva under deras beslut, då bar det alldeles omkull med ordningen.

»Kungen klagar, och vi klaga, och ingen av oss får rätt», ropade en av de kungssinnade till Olov Håkansson, hoppade upp och ned, knäppte med fingrarna och slog i skranket. »Det vållar du, din skälm, men nu skall du ut!»

Det hjälpte inte, att Håkansson dunkade med talmansklubban. Han blev puffad ned baklänges i stolen och fick örfilar, så att håret föll ned under kalotten. En drog honom i håret för att släpa ut honom på golvet. En annan bultade honom i huvudet, och käpparna viftade över hans försvarare. Oväsendet hördes ända ut på torget. En av hans vänner fann då på att stämma upp en psalm, och snart stodo alla bönderna med händerna knäppta och sjöngo andäktigt:

»Vår fiende ifrån oss driv,

och du med friden när oss bliv!

Ledsaga oss i allan stund,

att vi må undfly djävulens fund!»

Men som psalmversen var slutsjungen, rusade de alla strax åter i luven på varandra. Sekreteraren försvarade sig med dragen värja, talmansbordet stöp i golvet, och bredvid i dammet lågo både talman och bläckhorn och sanddosa. Äntligen kom lantmarskalken i dörren och dundrade:

»Tyst, eller skall tusan ta er!»

Då återvände var och en till sin plats, och det blev tvärt så stilla i det ärbara bondeståndets sal, att man kunde ha hört en mus knapra.

SNILLENAS KONUNG. FREDRIK DEN STORES SYSTER.

I Preussen härskade vid mitten av sjuttonhundratalet en sällsam och vida beundrad man. Det var Fredrik den store. Han var en vis konung och orädd krigare, men levde helst en filosofs liv, omgiven av skalder och lärda.

Slottet i Berlin stod en kväll upplyst till stor fest. I Vita salen framskred under kristallkronorna ett mycket egendomligt tåg av dansande fackelbärare. Den första var enögd. Den andra var ärrig. Somliga haltade åt vänster, somliga åt höger. Den ena släpade med foten, och den nästa stötte i. De flesta voro nämligen gamla fältmarskalkar och generaler, som i ärofulla strider höljts med blessyrer. En sådan högtidlig, gammaldags fackeldans blev numer bara dansad vid kungliga bröllop. I afton var det Fredrik den store, som gifte bort sin syster Lovisa Ulrika med Sveriges kronprins Adolf Fredrik. Själv var prinsen inte närvarande, men omgiven av pudrade herrar och var dag med femtio dukaters underhåll på fickan, hade riksrådet Tessin kommit i hans ställe för att hämta bruden. Och märk nu, vad som blir berättat! Från brudgummen hade han nyss lämnat henne de härligaste juveler, och de glindrade över hennes hals och armar som en hel vintergata.

Ungdomliga Lovisa Ulrika, hur litet kunde du då ana, att dina bröllopsjuveler småningom skulle förvandlas till en harmfylld kvinnas tårar! Vad de orden betyda, komma händelserna snart att bäst visa. Det hade kostat svenskarna dyrt att köpa en sådan brudgumsgåva, och de menade, att den alltid skulle räknas till rikets kronjuveler. Men det hade Tessin inte kommit sig för att bekänna inför den store konungen och hans syster, utan hon trodde, att de voro hennes egna. Vacker och rak stod hon bredvid sin broder, och en stund betraktade han henne med sina lågande, djupblå brandenburgska ögon. Plötsligt drog han upp sin gyllne snusdosa och tog sig eftertänksamt en duktig pris. Som han smällde igen locket, sade han lågmält:

»Jag är inte utan oro för min syster. Det brandenburgska blodet är häftigt och stolt. Min syster skall akta sig att såra de frihetskära svenskarna.»

Vid hans hov hade hon lärt sig att beundra snille och kvickhet mer än allt annat. När bröllopet var över, och hon gungade på Östersjön, var hon därför glad att ha till ledsagare en så lysande och snillrik man som Tessin. I Sverige voro på den tiden rådsherrarna nära på konungens medkonungar, och det grämde Tessin, att han inte hade fått tillfälle att bära den hermelinsbrämade rådsdräkt av röd sammet, som han hade med sig i kistan. Men det var nu ingen tid att visa surmulenhet bredvid en så själfull och bländande furstinna, och båda blevo goda vänner, utan att därom var något ont att säga.

I Stockholm levde då ännu den gamla, skröpliga kung Fredrik. Hans stora peruk vippade ibland ännu i en guldsmidd kaross, som rullade bort till Karlberg eller Rotundan i Hummelgården. Men några år gå fort, när vi berätta om dem hundrasextio år efteråt. Då gamla kungen dog, hade Lovisa Ulrika redan med snillets spira i sin hand lekt fram ett hov efter sitt sinne vid det lummiga Drottningholm. Tessin hjälpte henne att fylla salarna med tavlor och samlingar. Praktfulla pendyler slogo timmarna med tunn silverklang, och på byråar och marmorspislar sutto herdar och herdinnor av porslin. Under lindarna i parken framtittade otaliga bildstoder. Många av dem hade förr i tiden hemförts som krigsbyte. Till och med ålderdomens skrynkor och grå hår försökte i hennes lilla sagovärld att gömma sig bakom en mask av ständig ungdom. Både unga och gamla pudrade sitt hår vitt och sminkade kinderna röda, så att alla sågo ut som vackra, nätta dockor.

Förr växte det rovor i Sverige, nu växte det snillen. Liksom en vig pojke tycker om att klättra, så roar det ett kvickt huvud att hitta på ordlekar, och nu ville alla vara kvicka. Skratt ljöd i det gröna, där skalden Olov Dalin läste högt, och drottningens svarta morian Badin kom i en stor fjäderkrona med tebrickan framför sina hjulande ben. Ett sådant hov kunde bara Fredrik den stores syster trolla fram ur den steniga svenska marken. Förr gingo unga adelsmän och lånade pengar. Nu gingo de också och lånade kvickheter, var de hörde några, för att sedan göra sin lycka genom att låtsas mer snillrika, än de voro.

Men det fanns en, som kunde gäspa, fast han alltid snällt höll upp handen för munnen. Det var en mycket god och beskedlig man. Redan hans namn, Adolf Fredrik, lät ju som själva beskedligheten. Han tyckte mer om att svarva eller att få sig en ordentlig tallrik surkål. Men kung Adolf Fredrik beundrade sin drottning, och hovfolket brukade säga, att han såg nådig ut till och med på ryggen. När dagen började lida, bjöd han henne armen, och skaran trippade bort till en teater i det fria med kulisser av tuktade häckar. Vida omkring hördes de spelandes röster i den stilla kvällen, där daggen föll i gräset, och himmelen gulnade bakom lövkronorna.

Små prinsbarn föddes ju småningom också till världen, och de gjorde som de stora. I sina koltar med silvergaloner stultade de omkring, vände ögonen uppåt, slogo sig för bröstet och spelade teater på bänkar och bord. Sist att tröttna var alltid den äldsta gossen, kronprins Gustav.

Badin, den svarta morianen, hjulade ibland förbi prinsens rum, när Tessin som bäst höll lästimme med honom. Då stack Badin händerna mellan knäna och skrattade åt, vad han hörde, så att hans stora mun drogs ända upp till öronen. Därinne hoppade det förnäma riksrådet Tessin omkring på golvet, pep som en fågel, gnäggade som en häst och tutade och trummade som en soldat - allt för att Gustav så mycket livligare skulle förstå, vad som lästes om.

»Vara lydig och beskedlig!» förmanade Lovisa Ulrika, och så fick han om kvällen följa henne på teatern. När han skulle krypa till kojs, kunde han inte tänka på annat än teaterns hjältar och hjältinnor. Han ställde sig i sängen med handduken virad om huvudet som en turban. Vers efter vers läste han upp ur minnet, ända till dess han med tummen slutligen gav sig en dolkstöt i hjärtat och trillade omkull bland kuddarna och somnade.

Allvarligare gick det till om morgonen, när Dalin, som också var hans lärare, steg in med sina böcker. Redan hans ansikte med den krokiga näsan och höga, bakåtsluttande pannan tydde på något ovanligt. Full av liv och kraft och lärdom, berättade han om hävdernas minnen. Då begynte det stråla i den begåvade gossens stora, djupblå ögon. Allt storsint och bländande lockade honom oemotståndligt, och det blev hans högsta dröm att själv få likna forna tiders stora. Ofta satte sig Lovisa Ulrika i läsrummet för att höra på, glad åt hans snabba och livliga svar på alla frågor. Hon hade fått, vad hon önskade: en son, som var ett snille.

Ändå kunde varken smink eller puder dölja, att hon ofta kom förgråten. I Berlin hade hon vant sig, att hennes kungliga broder befallde över allting, men här befallde rådsherrarna och ständerna. Hon stampade i mattan av harm, när hon talade därom med sin godmodiga gemål. Och när de tjocka riksråden kommo på besök, lät hon dem på trots sitta på små kullerstolar i stället för i bekväma ryggstolar.

Inte ens Tessin ville böja sig och lyda eller pruta på friheten, hur väl han än trivdes i hovets lätta skimmer. Det föll så många häftiga ord mellan honom och drottningen, att hon till sist inte längre kunde tåla den forna gunstlingen för sina ögon. Han måste gå bort i onåd och framleva sina återstående år på sitt Åkerö. Där i lantlivets ensamhet försökte han glömma världens flärd och se kallt på den tid, då han var rik och firad och avundad. Slutligen, när han kände, att döden närmade sig, lät han bära in den färdiga likkistan i rummet och skrev med ett stycke krita på locket: »Äntligen lycklig.»

Men ständerna hade också tagit Dalin ifrån prinsen och givit honom andra lärare, ty den kvicka skalden retade dem med sina spefulla kväden. Den lilla Gustav saknade sin kära Dalin och snyftade bittert. Och föräldrarna rodnade av förtrytelse under den skammen att inte ens få välja de lärare åt sina barn, som de ville. Rådsherrarna brydde sig heller inte om, när konungen nekade att skriva under, vad de bestämde. De gjorde sig en stämpel med hans namn och tryckte den i stället helt lugnt under beslutet. Den maktkära Lovisa Ulrika och hennes gemål började att känna sig som två misstroget bevakade fångar, utklädda i sammet och juveler.

Ja, juvelerna - med dem prydde hon sig gärna, ty hon tyckte om att lysa och beundras. På dem började hon att tänka. Hon öppnade sitt skrin, och där glimmade de som regndroppar och som tårar. Hon mindes, hur hon hade burit dem som brud. Gråtande tog hon upp broscherna och de dyrbara länkarna i handen och synade dem vid ljusskenet. »Ni skola hjälpa mig», tänkte hon. »Jag behöver soldater, och jag behöver folk på gatorna, som kan ropa: Ned med rådet! Tyst och hemligt skall jag skicka bort er ur Sverige med en pålitlig tjänare och pantsätta er. Då får jag pengar till mutor och gåvor. Någon mörk natt skall jag nog sedan göra upp med er, rådsherrar!»

Men den tiden hade väggarna öron och nyckelhålen ögon. Snart började det skvallras, att hon i försåtlig avsikt hade skickat bort sina juveler.

»Är då inte min brudgåva min?» frågade hon både uppbragt och förskräckt.

Men ständerna svarade, att det var rikets kronjuveler, och tillsade konungen att vackert genast låta visa och räkna dem i räntekammaren. Borta voro de emellertid, och nu blevo goda råd dyra.

*

På det gamla Rydboholm utanför Stockholm sutto då en afton två män vid en nästan nedbrunnen brasa. De hade kunnat tagas för några häxmästare från forna dagar. Dörren var väl låst utåt gården, och under ivriga viskningar smälte de i en liten panna ett tungt, silverliknande ämne. Den ena, som hade blida och fina drag, var ställets herre och en nära vän till kungaparet. Han hette Erik Brahe. Den andra glömde sig oupphörligt och dundrade till med något mustigt kraftord. Det var kapten Erik Puke.

Brahe såg mot fönstret.

»Jag känner mig underligt orolig», viskade han. »Något kungligt envälde av det gamla slaget vill jag nu inte vara med om. Men visst är, att det evinnerliga partikivet med sina mutor till sist stryper oss alla. Något måste göras. Vad folket på gatorna angår, har jag hört, att den avsigkomna hovlöparen Angel är utsedd att skickas omkring till kaffehus och krogar för att prata upprorsmod i de bålda kämparna.»

Han tog pannan från glödhögen och hällde det smälta blyet i kulformarna, som stodo uppradade bredvid honom på golvet. Under tiden tillade han:

»Här ha vi ammunition. Alltså i morgon natt, juni den tjugondeförsta!»

»Myteri i kasernerna!» instämde Puke med höjd röst. »På Johannis plan och Ladugårdslandstorg samling vid trumslag. Kungen ut till häst, hurrarop och ny författning. Så ungefär går det till i andra land. Och så bus i kurran med frihetsvännerna, som de kalla sig! Jag kallar dem...»

Brahe tystade honom med en handrörelse och vände sig igen mot fönstret, där något skymtade förbi.

Det var en piga, som gick över gården med en smörbytta. Helt likgiltigt snurrade hon in den på bordet i det öppna köket på andra sidan och gick så sin väg igen med en munter trall.

Brahe blev ännu oroligare.

»Minsta småsaker kunna ibland få oförutsedd inverkan vid tilltänkta händelser», sade han. Ett förfluget ord, ett brev, det behövs inte mer.»

»Låt oss åtminstone hoppas, att Sveriges öde inte ligger på botten av en smörbytta», svarade Puke med ett gott skratt. »Förmodligen skall skepparen i morgon ha den med sig till staden, fast flickan var för lat att bära ned den till skutan.»

»Det gör mig ont», inföll Brahe för att avbryta sin egen dystra tankegång, »att vår snillrika drottning aldrig riktigt kan lära sig, att hon är skyldig hålla lagarna i sitt nya land, lika skyldig som var och en av oss andra. Men kungen är en hedersman. Kom ihåg det, kapten! Jag vet, att han har samvetsskrupler, för vad som nu sker. Man behöver inte vara ett snille för att begripa, att ett kungalöfte på lagen inte är givet för att brytas. Men, Gud förlåte, nu är det för sent att tala om allt detta. Bär in kulorna till inspektoren!»

Puke samlade upp kulorna i en säck, svängde den över skuldran och ställde sina steg till det inre rummet efter att ha lyft av dörrklinkan. Där brann ingen bar eld, utan endast en taklykta. Under den satt inspektoren mellan två högar av muskötpatroner och laddade skarpa skott.

De båda herrarna gingo sedan att sova. När inspektoren hade blivit färdig med sitt arbete, packade han in patronerna i några brännvinsankare och bar själv ned dem till en vedskuta, som låg vid bryggan.

»Så, min snälla man», sade han till skepparen och lyfte försiktigt ned ankare efter ankare i kajutan. »Styr nu i väg till vår herr greves hus i Stockholm, och ställ in de här pjäserna i portgången! Men det säger jag: Låt bli att ta sig en styrkare på vägen! För det här är ett nytt brännevin, som heter smällevin. Och det är aldrig för gott att smaka på.»

Det var redan nära på full dager. Yrvaken rev sig skepparen i håret och gnuggade ögonen. Hell dig, vackra skärgård, så din morgonbris kan friska på! Det är just en kultje, som kan få en gammal skuta att kila. Bara att hissa seglet, så lappat och uselt det är. Och så lägga ut. Lätt i håg, lätt på våg. Och så tobaksdrossen under läppen. Sol och vind, brun om kind. Se, det är en sann skeppares liv.

Och framåt sköt den åttiåriga skutan genom krusningen. Och klockan ringde långt borta i Danderyd. Och solen, den steg och steg - och så mojnade vinden.

Då kom skepparen ihåg smörbyttan, som han skulle ha med sig till staden, men som den lata pigan hade ställt i köket.

Seglet föll, och ankaret föll. Och förargad spottade han sin tobaksdross i sjön. Släp och slit, det är en skeppares liv. Aldrig nog på kneg och knog.

Långsamt halade han sig ned i jullen. Ännu långsammare gick det, innan han fick smörbyttan ombord. Inte anade han då ännu, att han genom sin långsamma rodd så att säga redan hade slagit av både Pukes och sin egen husbondes huvud med sina tröga åror. Hur det blev med den gåtan, det skall nu berättas.

När han kom fram till Stockholm, var det redan sena kvällen. Och då var han ändå bara vid Södersluss. Men Brahes hus låg åt Mälarsidan på Helgeandsholmen. Förgäves hade hovets vänner där väntat på sitt »smällevin». De visste inte, att en glömd smörbytta redan hade räddat Sverige från deras tilltänkta statskupp. Småningom började de att skiljas åt. Hovlöparen Angel, som skulle gå omkring och uppvigla sjömän och annat löst folk, hade likväl råkat att bjuda på fler skålar för drottningen, än han själv tålde. På Norrbro stod han framför en flock busar och pratade, mer än klokt var.

Vid det laget hade konungen och Lovisa Ulrika nyss stigit in i sin loge på teatern. Egentligen var konungen både avhållen och aktad. Han hade många verkligt tillgivna vänner att hälsa på med en fryntlig böjning på huvudet. Men i afton såg han besvärad ut och torkade sig i pannan. Som alltid, när det blev trångt, upplyftes ett par bänkar på själva scenen. På dem sutto mitt framför honom av en ren slump just några av de frihetsvänner, som hovet i natt tänkte låta fängsla.

Där satt, liten och illmarig, Pechlin med sin vassa näsa. Han såg genom lornjetten mot hovskaran och hade roligt åt sina egna små beska elakheter. Och där satt Augustin Ehrensvärd, solbränd och käck, och ritade med pekfingret på hattkullen. Kanske berättade han för Pechlin om sitt Sveaborg. Det var den märkvärdigaste fästning, och den höll han på att bygga på en klippö i Finland genom att spränga långa valv inne i själva hälleberget.

Men litet vet människan om den stund, som kommer. Det har den här berättelsen ofta visat. En spåkvinna kunde ha fått mycket att säga, om hon nu hade stigit fram på scenen till bänken. »Låt mig läsa i din hand, Pechlin», skulle hon ha sagt. »Den ser ut som en spindel. Listigt är du med i allt. Som en spindel spinner du dina osynliga nät. Men en gång komma de att snärja dig själv. I fängelse skall du dö!»

»Men du, Ehrensvärd», det hade blivit hennes nästa ord. »Du har en byggares duktiga hand. Och det är för sekler du bygger. Vad är det jag ser? I Sveaborg skall du få din grav. Och jag ser, hur svenskarna en dag under klockringning och sång hölja den med flaggor och vimplar, som de tagit från ryssarna!»

Knappt något skulle kanske dock ha överraskat dem mer, än om spåkvinnan hade böjt sig ned och viskat: »Se er för, ni alla frihetens vänner, som sitta här på bänken! I natt kan det gälla ert väl och ve.» Men där stod ingen spåkvinna, och de visste ingenting om de händelser, som slogo med sina vingar omkring deras huvud.

Blott drottningen och hennes vänner i hovlogen visste det. Hon började att darra för sina egna planer och blev allt blekare. Det klädde henne, ty hon hade annars ofta för hög färg. Men hon hade inte längre ro att sitta kvar i stolen.

När hovet hade åkt hem till slottet, kom Puke dit upp för att få veta, vad som skulle göras. Hård, översten för drabanterna, kom emot honom med hastiga steg. Hans far hade varit med vid Bender, och hans egen kropp hade smakat både stål och bly, men nu skälvde han på rösten.

»Ingenting får ske i natt», sade han kort. »Faran är ännu för stor. Vi måste vänta. Det är drottningens befallning.»

»Det dröjsmålet kommer att kosta våra liv», svarade Puke, när han vände sig om för att gå. »Men ni var alltid min välgörare. Jag lovar att i fyra hela timmar uthärda tortyr utan att bekänna något, ifall jag därmed kan skaffa er tid att fly.»

Några frihetsvänner hade då redan genom soldater i kasernerna fått reda på sammansvärjningen. Under oro räknades timslagen från kyrktornen, men utan trumslag eller skott förflöt natten. Ehrensvärd samlade sina soldater på Artillerigården och lät dem stämma upp hurtiga frihetssånger, och gråhåriga riksråd och generaler gingo med i patrullerna för att försvara friheten.

I elfte timmen hade nu drottningen hunnit att få tillbaka de pantsatta juvelerna. Utbrutna ur sina infattningar, lågo de strödda över bordet framför henne. De hade inte längre samma glans för hennes ögon som under bröllopsfacklorna i Berlin. Häftigt sköt hon dem ifrån sig och lät genast skicka dem till syning i räntekammaren, som det var begärt. Hon föll i vanmakt, hon lät slå åder, hon förebrådde konungen hans försiktighet och långmodighet, och från frihetsvännerna fick hon höra det talet, att hon borde sättas på Bohus’ fästning. Men ännu ville hon visa, att hon var den konungsliga Lovisa Ulrika, och när midsommardagen kom, åkte hon ut på Djurgården med hela hovet.

Bekymmerslöst småfolk lekte och dansade under träden med stilla nordisk högtidlighet eller slog sig ned i gröngräset kring sina matsäckskorgar. En sextonårig gosse, som nyss hade sluppit ut ur Maria skola, hade fått låna en cittra och satt mitt bland alla blommorna.

»Hör på den gossen!» sade en borgare i blå rock och vita strumpor och sträckte ut sig på ryggen med händerna stuckna under nacken. »Han heter Bellman. Honom kan det bli något av med tiden.»

Gossen hade ännu ingen riktig vana att sköta cittran, och ändå började han sjunga. Orden kommo av sig själva, allteftersom han knäppte och letade på strängarna:

»Må de stora fritt få kivas

om den makt, som blott är mull!

Här, där skogens nymfer trivas,

mötas vi för glädjens skull.

Höga, hundraåra ekar,

där de vilda fåglar slå,

skugga oss och våra lekar,

vi, de sälla och de små.»

Men alla sjöngo inte den midsommardagen.

Det fanns då för tiden ännu två fängelser, som särskilt voro hemskt beryktade. Det ena var Vita hästen och låg under gamla rådhuset vid Stortorget. Det var mörkt och bara fyra alnar långt och tre alnar brett. Det andra befann sig i Smedjegården och brukade kallas Rosenkammaren. Där i den mörka hålan, som stod halvfylld med iskallt vatten, nedsänktes nu gång på gång den arresterade och avklädda Puke. Men han glömde inte sitt löfte till Hård. Under fyra långa timmar höll han ut, innan han öppnade läpparna och bekände. Hård, hans välgörare, fick därigenom tid att komma undan i en båt utåt Mälaren och rädda sitt liv.

De andra sammansvurna blevo fängslade. Några veckor därefter voro kring den öppna platsen vid Riddarholmskyrkan alla fönster och tak fullsatta med människor. Där miste då både Brahe och den in i det sista lika oförfärade Puke och flera av de övriga sina huvud.

Och Fredrik den stores syster, hon som hade glömt hans visa råd att inte såra de frihetskära svenskarna, hur gick det då med henne? Sittande i en stol och med konungen stående vid sin sida, fick hon mottaga ärkebiskopen, som kom, följd av en biskop. Med fuktiga ögon måste hon höra på, hur de uppläste en dundrande straffpredikan från landets präster, därför att hon inte bättre hade vördat lagarna.

MOR OCH SON

Långt in i Drottningholmsparken, där naturen var vildare och mer orörd, låg ett kärr. Hovet strövade sällan så långt, om inte någon gång för att botanisera efter professor Linnés fason. Där lät Adolf Fredrik i all hemlighet köra på jord. En vacker sommardag blevo så alla kadetterna befallda att tälta i slottets trädgård, och där fingo de riktigt gona sig och äta så mycket krusbär, att magen stod i fyra hörn. Vad var nu meningen? Det var något att gissa. Säg först, den som kan!

Den välmenta Adolf Fredrik hade slagit botten ur tre hela tunnor guld för att på drottningens namnsdag trösta henne för alla sorger med en överraskning utan like.

En ljus natt fingo kadetterna se en besynnerlig flotte, som försiktigt närmade sig ute på Mälaren. Den bestod av flera pråmar, och på dem tronade tre små kinesiska slott, som i smyg hade blivit byggda på Artillerigården i Stockholm. Det blev nu att flytta upp hela detta simmande Kina på den igenfyllda kärrmarken och sedan att lära sig exercera som kineser. När Lovisa Ulrika på sin namnsdag glatt häpen steg ur sin vagn, stod där en hel ungdomshär av kineser med klingande spel och med drakar och solar på fanorna. Klädd som mandarin, överlämnade kronprins Gustav till henne på en purpurkudde slottets förgyllda nycklar.

Kina blev en ljuvlig vrå mellan skuggiga lövträd, och hon lät bygga om och försköna slottet och flyttade dit om somrarna med sina böcker och sitt broderi. Där fick Adolf Fredrik i ro hänga peruken på en spik och låta svarvhjulet snurra. Ville de en afton sitta med sina förtrogna utan att störas av nyfikna tjänare, fanns det en sal, där det fulldukade bordet kom upp genom en fallucka i golvet. Man kunde ha trott, att hela slottet, som det stod, hade blivit hemfört på någon ostindiefarare. Drakhuvud gapade fram under balkongen. Klockor vaggade för vinden utefter de ärggröna, svängda taken. Framför speglarna i rummen sutto kinesiska porslinsdockor, som kunde röra på huvudet och nicka välkommen. Och mitt bland alla små lackerade bord och skåp med elfenbenspjäser och tekoppar fanns det en hel liten kinesisk dockteater att beskåda.

Men inga slottsdörrar kunde utestänga tidens stormar, och inga skiltvakter, hur granna de än posterade med talgade mustascher och flätat hår. Ond och trött kom konungen från de ständiga tvisterna vid rådsbordet och blev först nöjd och fryntlig igen, när han en stund hade plockat bland sina svarvjärn. För att trösta sig satte han sig en dag och åt ostron och därpå surkål och sedan stora, färska fettisdagsbullar med mandelmassa och sjudhet mjölk. Men det var för mycket. Den dagen dog Adolf Fredrik.

»Välkommen, tredje Gustav!» nickade alla de kinesiska gubbarna i Kina. »Nu se vi, att det inte blir någon sömn för oss, utan att det är en ny sol, som stiger.» Och detsamma märkte snart svenskarna. Där sutto de utländska sändebuden i Stockholm som väldiga kaxar och styrde riksdagen med sina mutor. Skulle det förbli så? Var det frihet, att svenskarna måste lyda, vad som befalldes av den stora kejsarinnan Katarina i Petersburg? Nej, som den fagraste vår, som en knoppande Eriksmässetid hade friheten kommit och klätt landet i grönska, men ogräs hade följt med sådden. Det händer med all sådd. De unga adelsmännen började tröttna att hänga i de grevliga och friherrliga ämbetsfurstarnas trappor för att tigga sig till en syssla eller litet penninghjälp.

Hör, vilket sorl på gatorna! Och det en het augustidag. Vad har då hänt? - Ja, fråga vem som helst i trängseln på Norrbro. Fråga kryddkrämarn, som står och hurrar! Se här, var god, en pris snus, min herre! Är det sant, att kungen har hållit tal till vakten på slottet och arresterat riksråden? - Visst är det sant. Se själv, nu öppnas slottsportarna!

Ung och djärv, fast ännu blek av sinnesrörelse, kom Gustav utridande med dragen värja framför sitt garde. En vit binda hade han knutit om armen till igenkänningsmärke för alla, som voro av hans sinne. Det blev ett letande i fickorna efter näsdukar, ty litet var ville bära det vita stridstecknet. Förbi var det med Mössorna och Hattarna. Till och med ständerna ropade ja, när han slutligen på rikssalen begärde, att de lagligen skulle lämna honom större makt.

Vad hans moder hade kommit till korta med i mörka natten, då hennes vänner villrådiga gingo och väntade på sitt »smällevin» från Rydboholm, det hade lyckats för honom mitt på ljusan dag. Ända sedan han satt på hennes knä som litet barn, hade han hört henne längtansfullt tala om makt och makt. Nu var den vunnen, men för honom ensam.

Han skyndade att stifta kloka lagar, och hämnd och hårda straff ville han inte veta av. Vita hästen och Rosenkammaren och alla pinohäkten av det slaget blevo dömda att förstöras. Omkring honom ensam jublade folkskarorna och kallade honom sin befriare, och med modern rådgjorde han aldrig. Det blev tomt i hennes penningskrin, och åt honom måste hon lämna både sitt Drottningholm och sitt trollslott Kina för att själv om somrarna flytta bort till det ödsliga Svartsjö. Från Södern kommo packlårar, och när de brötos upp, och halmen vecklades undan, blottades de ädlaste marmorstoder. Men det var omkring honom, i hans salar, som de ställdes upp. Hur olika mot förr, då alla samlades omkring den hyllade Lovisa Ulrika! Han hade varit hennes stolthet, hennes kelpilt, som hon hade skämt bort och vant vid flärd och fåfänglighet. Hon hade älskat honom mest av sina tre söner, därför att han var den snillrikaste. Men nu hände det förfärliga, att hennes hjärta isades, och hon började hata sin egen son. Det kom misstänksamhet mellan dem, så att ingen av dem längre trodde på den andras ord; och han talade bara om sina fester.

Hans dröm var att upplyst och ädelmodigt få härska över ett lyckligt folk, som liksom han älskade och vördade det svenska och hade roligt. Ett ljust rosenskimmer dallrade över hela Stockholm. På Mälaren gledo lövklädda slupar, och muntra ordenssällskap med båtar och pokaler och standar plaskade bort till de vackra holmarna. Bullrande gick balen på värdshuset Klas på hörnet. Golvtiljorna dånade och skakade, och björkruskorna i vrårna dansades omkull. - Håll ut valthornen och trumpeterna genom fönstret! Annars gå öronen sönder. Minns, att här svänga både hennesnåder och baroner!

Och på Drottningholm? Fästes där om morgonen en spader kung på väggen i drabantsalen, då spisades det den dagen i slottet. Men satt där en hjärter kung, då blev det dukat i Kina. Och så kom det vinter och snö, och konungens förgyllda släde ilade med galopperande hästar bort mot det ålderdomliga, rödmenade Gripsholm.

Här skreko flöjlarna, och de upplysta fönstren skrällde emellanåt till för ett vingslag av någon uggla. Och här fanns det riddarsalar och mörka smygar, där en glad upptågsmakare kunde gömma sig och med sitt mummel få en förbitrippande hovfröken att dåna. Natten gjordes till dag. Det fanns hovdamer, som inte på år hade sett en soluppgång. När de tittade ut mellan sparlakanen för att se, om det var tid att stiga upp, var det gula skenet på tapeten ofta den skymmande vinterdagens sista godnatt. Då blev det att kamma och pudra sig. Och så ilade de åstad med släpet på armen genom den kusliga och kalla vindsgången förbi ett fängelse, där det påstods, att kung Erik hade nött golvplankorna med sina steg. Borta i tornet, där Vasakungarna fordom hade skriftat och åhört långa, sträva predikningar mot världsens flärd, var det nu teater. Ljuslågorna tindrade och mångfaldigades i de spegelklädda väggarna. Bänkarna voro nog ganska hårda och smala, men det liksom hörde till. Landets mest högättade personer trängdes där ändå med belåtenhet, och stundom infunno sig ännu odödligare gäster.

Liksom kung Karl hade sina karoliner, så står i minnet tredje Gustav evärdligt omgiven av gustavianerna, av snillena. Där kom Sergel, fet och säker - han som inför en antik staty kunde försjunka i en sådan tankspriddhet, att han räckte fingrarna mot konungen med orden: »Ge mig snus!» Det var starka fingrar, ofta brynta av Roms sol och vana att hålla om mejseln. Med den högg han ut ur kalla, hårda marmorn byster, gudar och gudinnor. Han var romaren bland snillena. Smal och tunn och nästan skymd av hans breda rygg, stod Kellgren - skalden med de kvicka och granna ögonen, som blixtrade av kärlek till allt stort och sant. Det var den svenska fransmannen bland snillena. Och Leopold, kungens vän, diktaren med ordensstjärnan på sitt bröst, han viskade med moln på pannan ett par tre ord i Kellgrens öra. Törhända att de gällde Thorild, krigaren bland snillena, en annan siare, som träget gav dem skäl att vässa tankens pilar.

Vem lade märke till, om kanske även Lidner någon afton letade sig fram till borgtrappan - och fick vända. Betjänterna lyste på honom med ljusstaken, och skuggan av hans näsa blev så hiskeligt lång, att den pekade ända upp i taket. Vad han behövde, det var pengar, pengar. Och vad han fick, det gick. Var stackars usling var hans vän, hans bror. Till och med en guldklocka, som konungen en gång skänkte honom, gav han redan i slottsparken åt en fattig gumma. Han var drömmaren bland snillena. Som pojke hade han varit sömnig och slö, men mitt under en lästimme kände han plötsligt en knäpp i huvudet. Efter den knäppen lossnade hans sinne ur sin dåsighet och begynte livas. Vilt, som träden storma och vrida sig över gravarna en höstnatt, brusade dikterna från hans lyra.

Men stilla, stilla, ridån går upp! Med lätta steg framskyndade på scenens tiljor konung, prinsar och prinsessor och spelade med i teaterstycket.

Handklappningarna smattrade, och när de slutligen dogo bort för den kvällen, satte sig konungen med sina förtrogna vid den festliga nattliga måltiden. Själv kom han, som han gått på scenen, i rustning eller klädd som Jerusalems överstepräst med diamantsmycken på bröst och turban. Behag och snille lekte över den bordsringen, och Schröderheim, hans statssekreterare, hade lika brått att säga kvickheter som annars att ögna och peka i protokoller. En kväll kom också Bellman dit från sina Djurgårdsekar. Han hade nu blivit skicklig och vida berömd, och Gustav ropade, att han skulle föras in. Han satte sig då ett stycke bort i salen med cittran på sitt knä och sjöng. Karlavagnens stjärnbloss glimrade i rutorna, och nere på borggården låg snön djup över kanonerna, som i gamla dagar hemförts över Östersjön som segerbyte.

Fladdrande ljus på bordet och natt utanför fönstret, det passade Gustavs hov. När dagsljuset kallt sken in i garderoberna, sågo de silverbesydda tyllkjolarna ut som grå dammgömmor. Och medtagna och gamla föreföllo grevinnorna, där de ringde på kammarjungfrun och började pladdret om maskerader och baletter. För sminkets skull vågade de knappt tvätta sig, utan doppade ofta bara fingrarna en smula i ett litet handfat, som inte var större än en spilkum. Småaktighet och skvaller tasslade i alla vrår. Och Gustav själv, han gick med hyn förstörd av smink, förställde sig och talade i sina egna rum som på teatern.

I Kina slott är ett runt gemak, som brukar kallas visksalongen. Om någon där vänder sig mot väggen och viskar, hörs tydligt minsta ord av den, som lyss vid väggen mitt emot. Här hade han ibland sitt arbetsbord och satt och skrev på sina skådespel, ty han var också diktare. Just som det rummet skulle helst han önskat sig alla sina slott, så att han nyfiket kunde ha fått stå och lyss vid den ena väggen, efter vad som viskades vid den andra. Kom det så någon upprörd stund, då kastade sig hans syster ned för honom på knä. Och hertigarna, hans bröder, dånade åt var sitt håll med luktvattensflaskan. Men vändes hans tanke bara då mot något stort och upphöjt, var han lätt försonad och snar till högsint ädelmod. När han sedan kom i dörren till parken, en smula dröjande på steget, som han brukade, pudrad, klädd i en mörk dräkt med högröda kanter och den kvinnligt veka handen utsträckt - då var han åter förtrollaren och tjusarkungen.

Mitt bland festerna hände det nog också vid Gustavs hov, att de eviga frågorna om liv och död letade sig in i människosinnet. - Livet är en gåta och en gåta döden, tyd mig de gåtorna! säger den undrande. Man flärdens barn sätta sig inte och grubbla för att söka det sannaste svaret. De göra hellre också allvaret till en lek. Hör blott, vad som tilldrog sig en sommarnatt, då ett par vagnar rullade ut från Drottningholmsparken! En sådan halvljus natt, då björkstammarna lysa, är det lätt att hålla sig vaken. Och eftersom Gustavs ansikte syns i vagnsfönstret, ila vi med som tysta nattfåglar.

Var det kanske en åktur till modern, till den gamla övergivna på Svartsjö? Nej, vagnen stannade vid Lovö kyrkogård. Annars på dagen brukade konungen sällan gå i kyrkan. Vad ville han där då på natten?

Under träden skymtade en stor ättehög med en minnessten. Där vilade nu sedan många år hans ungdoms lärare Dalin. De vita och röda rosor, som vid gravsättningen han och Lovisa Ulrika hade burit med sig in i högen och strött över kistan, hade längesedan fallit till stoft. Men han kom inte för att i nattens stillhet tacka en av sina första vägledare. Vid Schröderheims sida ställde han med sitt tysta följe sina sena steg till den lilla lantkyrkan.

I skumrasket därinne väntade en mycket omtalad andebesvärjare, som hette Björnram. Stum som en skugga hälsade han sina gäster och vände sig sedan inåt kyrkan.

»Värjorna ut!» viskade han, och med dov röst och armarna lyfta framsade han en lång besvärjelse.

Bortom bänkarna började det då att fräsa och låga, och omvärvd av rök höjde sig den store Gustav Adolfs skepnad mitt på gången. När han återigen hade sjunkit ned, liksom genom golvet, reste sig i vit liksvepning den beskedliga Adolf Fredrik och betraktade för ett ögonblick sin inbillningsrika son. De lyfta värjorna darrade och blänkte i Gustavs och hovherrarnas händer.

De visste inte, att det fanns flera levande människor i kyrkan. Väl gömd på golvet under en bänk, låg en av Björnrams medhjälpare. Han anade ännu mindre i sin tur, att en hemlig åskådare redan förut hade krupit in på ett annat ställe.

Det ville sig nämligen inte bättre, än att klockaren några morgnar förut i en av bänkarna hade hittat ett besynnerligt glasrör, som var fyllt med något rött och täppt i ändarna. Björnram och konungen hade då om natten också varit i kyrkan. Klockaren stoppade trolltyget i fickan, men när han skulle klättra över gärdsgården, gick röret i kras. Då begynte det fräsa och brinna i linnebyxorna, så att han fick ett stort sår och måste linka bort till livläkaren på slottet. Det var en klok man, som förstod, att det hade varit fosforsyra i röret. Nyfiken hade läkaren därför nu i god tid smugit sig in i kyrkan och skaffat sig ett bra gömställe några trappsteg upp i tornet. Därifrån hade han också nyss fått se på, hur Björnram och hans medhjälpare under väntan på hovfolket plockade upp sina fosforsrör och strutar med frömjöl från apoteket för att åstadkomma rök och fräsande blixtar. Två masker hade de med sig, som voro fastsydda på vitt tyg. Det var skepnaderna. Sedan var det bara för medhjälparen att göra sig osynlig i bänken och hissa dem upp och ned under ljuskronan på ett par tagelsträngar. Läkaren hade roligt i sitt gömsle, men med en rysning utefter ryggen stucko de kungliga herrarna sina teatervärjor högtidligt i skidan och vandrade ut.

Vad tänkte de, vad viskade de om, då de gingo där mellan gravkorsen med natthimmelns sken över sina små kullriga hattar och sitt pudervita hår? Trodde de verkligen, att de hade sett de döda? Knappast. Men de försökte inbilla sig, att de trodde det, och för dem var det nog.

Men allvarets timme skulle till sist ändå slå, och det på en dag då Gustav minst väntade det. Det hade aldrig rått någon förtrolig vänskap mellan honom och hans drottning, den vackra, men tysta och tillbakadragna Sofia Magdalena. Men nu födde hon honom en son, som skulle döpas till Gustav Adolf och ärva hans krona. Slottssalarna fylldes av lyckönskande, och utanför jublade hela staden. På vart traktörsställe sjöngs: Gustavs skål, den bästa kung, som jorden äger! Likväl fanns det en, som inte längre kunde glädja sig åt något, och det var hans egen förgrämda och misstrogna gamla moder. »Det är inte hans barn, men han utger det för sitt, därför att han annars skulle stå utan arvingar», sade hon och skickade honom ett bittert brev. När han bröt det, bleknade han och måste stödja sig mot väggen för att inte falla. Systern, Sofia Albertina, kastade sig på knä, och luktvattensflaskan gick mellan hertigarna, som dånade.

»Min egen mor har förgiftat mitt livs skönaste dag», stammade konungen, och efter den stunden blev det aldrig mer gott mellan dem.

Hon blev förbjuden att komma till hovet, och drottningen och hennes damer slutade upp att besöka henne. Sommardagarna på Svartsjö blevo långa. Där fanns det näktergalar i parken, och ibland slogo de några vemodiga slag inne i den täta lummigheten. Men hela slottet föreföll ödsligt och dystert. En gång möttes konungens och hennes vagnar, och han lyfte upp sin lilla son till fönstret. Men hon drog sig tillbaka i vagnen, så långt hon kunde, för att slippa se honom. Hon försjönk i svårmod och dödsaningar och åldrades och blev sjuk. När någon kom med en hälsning från Gustav, skakade hon på huvudet.

»Jag kan inte tro, att det är min sjukdom, som oroar honom», svarade hon. »Det är bara mina juveler, som fresta honom. Han är rädd, att jag skall skänka dem åt någon annan.»

Hon klagade över penningbrist och uteblivna hedersbetygelser och sade sig nöjd att få lämna en värld, som endast skänkt henne sorger. När hon låg på sitt yttersta, åkte Gustav till Svartsjö och steg ur vid trädgårdsporten. Efter flera budskickningar blev han omsider insläppt till henne. Ändå ville hon inte tro, att han menade allvar med sin sorg. De kringstående måste bevekande bönfalla mor och son att glömma gammalt groll. Slutligen kom han tillbaka med den lilla Gustav Adolf och lyfte upp honom i sängen. Han klappade rädd hennes kinder med sina små händer. Olyckliga Lovisa Ulrika, hur prövad och förhärjad och gammal satt du inte nu under de broderade vita sparlakanen!

Det var halvskumt i rummet, och hon lät draga den ena gardinen åt sidan, så att hon bättre kunde se gossens ögon. Hon ville se efter, om hon kände igen de stora brandenburgska ögonen, som förr hade varit hennes egen stolthet. Hennes juveler voro redan förseglade, och hon hade ingenting annat att skänka honom till minne än en liten briljantrosett, som hon fick av dottern. Men när konungen och barnet åter voro borta, och hon låg i sina tankar, slog hon upp ögonen med den döendes blick in i det fördolda. och sade profeterande:

»Det blir aldrig något av det barnet. Ni skola se, att jag får rätt.»

En natt ett par dygn därefter vaggade en mörk figur uppför trappan på Svartsjö med armarna om en koffert. Det var Badin, morianen. Lovisa Ulrika var nyss död. I sporrsträck hade han hämtat hennes hemliga papper från Fredrikshov, hennes vinterslott i Stockholm. Medan dagen begynte gry, satte sig hennes sista förtrogna framför brasan och genomögnade många ömma brev från hennes ungdom, och många som bara ordade om maktstrider och besvikelse. Allt emellanåt flammade det till i marmorspiseln. Det var, när något brev kastades i lågorna för att inte råka i Gustavs händer.

Men ofta sedan under åren, när samtalet föll på den döda, blev konungen orolig och försagd. Det var ju hans moder, och utan samvetskval kunde han inte tänka på den strid, som förblev hans livs hemskaste och mörkaste minne.

KANONERNA DUNDRA ÖVER ÖSTERSJÖN.

En juniafton flögo alla vimplar i topp på Strömmen i Stockholm. Det var en hel liten skog av master, och följd av hovet till stranden, steg Gustav ombord på sin jakt, Amfion.

Det hurrades och viftades, och det fälldes tårar i näsdukarna, ty vem vet i krig, var kulan har sin gång. Fylld av längtan efter ära och kärlek till det svenska, hade konungen på eget beråd i stor hast utrustat sina skepp och galärer. Det var fråga om ingenting mindre än att med ett oväntat överfall erövra från den stora Katarina i Petersburg ett stycke av Sveriges forna besittningar.

Med en sådan bragd hoppades han att också återvinna något annat, som han mer och mer såg sig mista, och det var svenskarnas hjärtan. När han steg upp i aktern under flaggan och blev igenkänd på det blå bandet, flög ett sorl utefter stränderna. Men han hade fått lära, att det bara var ett brus på ytan. Han visste, att han lämnade ett folk, som börjat tröttna på den kostbara och fåfängliga ståten vid hans hov. De adliga officerarna svängde nog plymhattarna och skyldrade med värjorna, men det var ingen hemlighet, att de med saknad talade om frihetstidens dagar.

Uppehållen några dygn av dålig vind, seglade Amfion slutligen ut mellan skären med galjonen vänd mot Finland. Hur gick det då med det krigiska äventyret? Hör, vad han berättade, den unga fänrik som några veckor därefter satt med sina vänner på källaren Gyllne freden!

»Jag var med i Helsingfors», började han och vände stolen till hälften från bordet. »En middag fingo vi höra ett avlägset muller ute på havet, där hertig Karl förde befälet på flottan.»

»Och luktvattensflaskan, hade han den med sig?» pep en spyfluga. De andra ställde sig nyfikna omkring bordet.

»Jag tror inte han behövde den», svarade fänriken. »Också han är en tapper och duktig man, så fort det blir allvar. Däri är han sin kungliga broder lik. Alltnog, mina vänner! Jag sprang ut ur huset. Utan att veta om jag skulle misströsta eller hoppas, hörde jag, hur kanondundret drog bort som ett åskväder och försvann åt det håll, där leden går mot Kronstadt och Petersburg. Fram på kvällen blev allt stilla. Oroligt var det bara i mitt eget bröst.»

»Fort, fort till nästa dag!» inföll en otålig kamrat och grep honom i handleden.

»Ja, nästa dag», utbrast fänriken och sprang upp, livad av sina minnen. »Då stod jag där och såg, hur en rad av skepp begynte att glida fram bakom Sveaborg med sönderskjutna segel och svenska flaggor. Först var det bara några få. Så blev det fler och fler. Jag räknade, tror jag, ända till över tjugu. Och tänk er! Mellan sig hade de ett av kejsarinnans grannaste fartyg med fångna, skäggiga ryssar i alla kanongluggar. De erövrade flaggorna blevo sedan nedlagda framför altaret i kyrkan, och där talade konungen med tårade ögon för sin bror.»

»Och varför har du då vänt hem mitt under brinnande krig?» undrades det kring bordet.

Fänriken steg hastigt upp och tog sin kappa.

»Därom en annan gång», svarade han kort och gick.

Det var underliga ord, och efter en tid syntes på gatorna allt fler officerare, som hade övergivit armén. En av dem slog sig en middag ned på Gyllne freden och ropade på strömming och svagöl, eftersom det var lördag.

En ganska välmående sidenkramhandlare, som höll på med äppelmos, gav honom lågande blickar.

»Jag känner den där», muttrade han till sin bordsgranne. »Men var i all världen har han gjort av sin krigsmundering? Minsann, annars bruka sådana där hjältar se ut som riktiga kineser med sina flätade hårpiskor i nacken.»

Hettan steg i blodet, medan han talade, och till sist vände han på huvudet och sade högt:

»Törs jag fråga. Varifrån kommer ryttmästarn? Det är ju krig.»

»Från Anjala gård i Finland, om min herre vill veta», ljöd det sträva svaret.

Den frågvisa sidenkramhandlaren skruvade på stolen och försökte att få i gång ett samtal. Det låtsade lugnet svek då slutligen ryttmästaren, och en häftig rodnad blossade fram under solbrännan.

»Ett laglöst krigsupptåg, börjat utan ständernas bifall!» for han ut med stigande vrede. »Usla anstalter. Inte nog med trettiosexpundiga kulor. Fältskärerna få stå och trumma på tomma apotekslådor... Vi ha lagt in om avsked litet var, och vid Anjala är det öppet myteri.»

»Och det mitt inför fienden!» utbrast den grånade sidenkramhandlaren under allmänt mummel. »Kanske min välborna herre då också kan berätta oss litet om kungen. Vi känna ju honom en smula vi med, fast vi bara äro tarvliga borgare. Stor, när det verkligt gäller. Orädd i farans stund.»

»Det må vara sant», instämde officeren mer förläget och kom ihåg, att han var utan värja. »Jag såg honom gå in mitt bland de sammansvurna och rida framför fronten och vädja till menig man. Men jag såg också om nätterna, hur sömnlöst det brinner ljus ute på Amfion. Där sitter han nu övergiven med Armfelt, sin sista vän.»

Sidenkramhandlaren steg upp, tog hatten och svängde och hytte med käppen på ett så talande vis, att officeren ännu en gång saknade sin värja.

»Vänta, ni äreförgätna adelsglopar!» brummade han i portgången och stötte med doppskon, så att det flög gnistor ur stengolvet.

»Raskt framåt, sidenkrämare!» tillropade honom oförmodat hans vän nipperhandlaren från sitt fönster på andra sidan gatan. »Danskarna hålla på att falla över oss för att hjälpa ryssen. Kungen är återkommen och kallar sitt borgerskap till vakthållning. På några andra kan han inte längre lita.»

Sedan gammalt exercerade borgerskapet flitigt både till fots och häst och hade sina egna anförare. Trrum, trrum, trrum, ekade det redan mellan husen. Se, där marscherade snickaren som löjtnant, och framför kompaniet svingade tenngjutaren sin värja som kapten! Sidenkramhandlaren fick brått att hasa på sig de gula uniformsbyxorna. Strama och spända sutto de som levande skinn. Det guldfransade sidenskärpet frasade, och nära var det, att plymen i den galonerade hatten knäckts i dörren. Kors för klingor och kanoner, lösmustascherna hade han glömt! Nå, det var en smal sak att trycka fast dem på läppen. Och nu steg han i sadeln, bred och blank och grann, och hästen skrapade och vispade med svansen. Trrum, trrum, trrum, dundrade det mellan flintgevären hela Drottninggatan uppför. Vänta, ja vänta bara, ni högfärdiga adelsgökar, som sprungo från fanorna mitt under krig.

Som så många gånger förr begynte svenskarna åter att böja på klingorna, och Gustav skyndade till Dalarna för att tala till dalkarlarna från kyrkvallarna. Nu var det inte längre fråga om baletter och maskerader. Var dag var han uppe med solen, och för honom fanns aldrig trötthet. Under sång och jubelrop väpnade sig friskaror överallt i bygderna, och danskarna måste vända om. När han kom tillbaka till Stockholm, skyndade hans hänryckta borgare att vid tullen spänna hästarna från hans släde och drogo den genom staden mellan fladdrande facklor. Och då han slutligen satt på sin silvertron framför ständerna, visade han ut adeln ur rikssalen. Sedan talade han i blida ordalag till de ofrälse och försäkrade sig om ännu större makt, så att han nu blev så gott som enväldig.

Det var inte vägen till försoning med frihetstidens söner eller med kommande dagar. Däremot var det en väg till räddning för Finland, som hade råkat i fara genom myteriet vid Anjala. Nu hade han makt att med bättre lycka på nytt låta kanondundret rulla över Östersjön. När vår fänrik nästa gång kom hem ur kriget och steg in på Gyllne freden, blev det en annan låt än sist.

»Herr fänrik, ni har armen i band, berätta!» ropades det över glas och karaffer.

»Först vill jag i ro stoppa min kritpipa», svarade han. Men det sade han bara för att inte visa, hur ivrig han själv var att få tala. Också glömde han alldeles att tända pipan.

»Låt gå!» började han slutligen. »Ha ni hört om Viborgska gatloppet? Det var en het dag, vill jag lova. Jag var med och hjälpte kungen att stiga ned från Amfion i en roddslup. Amfion var ju nog en vacker jakt, men den låg och stampade som en förgylld träsko och seglade för tungt. Allt berodde på några ögonblick. Vi voro instängda i den Viborgska viken. Hela flottan var nära att gå förlorad. På båda sidor om oss hade vi liksom långa skogsåsar av ryska skeppsmaster, och det flämtade och blixtrade oupphörligt från kanongluggarna i den svarta röken. En stund blev det nästan mörkt. Det var då jag fick min skråma. En kanonkula slet i detsamma armen av roddaren, som satt kungen närmast. Kungen löste då från sin egen arm den vita duk, som är hans gamla stridstecken, och lät med den förbinda båtsmannen. Kulorna stänkte vatten över oss och slogo av flaggstången bakom honom, så att flaggan låg och flöt på vågorna och föll i fiendernas händer. Mina herrar, det var alldeles som i tolfte Karls dagar. När svenskarna slåss, sitta inte deras kungar och prinsar hemma och spela kort. Tre våningar upp på det höga amiralsskeppet såg jag hertig Karl stå med blödande arm och föra befälet. Alla våra fartyg ströko fram i en lång rad för fulla segel, och främst och dristigast gick linjeskeppet Dristigheten. Ut sluppo vi också ur trångmålet - inte alla, men många.»

Fänriken sög en stund på den otända tobaken, och det syntes på hans ljusa min, att hans tankar voro på helt annat håll.

»Skall jag också berätta om, vad som sedan hände vid Svensksund?» frågade han sakta, för att det inte skulle låta som skryt. »Ännu kan jag höra det förfärliga stormvinet om natten, då vi skötte om våra sårade. Hela dagen förut hade kanonerna mullrat, och vi voro trötta, men jag undrar, om någon sov. Det kändes gott, när dimman äntligen började ljusna, fast blandad med rök. Runt om lågo brinnande ryska skeppsskrov uppvräkta på klipporna. Några simmade omkring med den sjögröna kölen i vädret. Somliga rände upp på grund, allt medan vi äntrade dem. Det var en seger, som hette duga, och kungen förde befälet. Stolt var jag, fast armen värkte, att slutligen få vara med på Sveaborg, när vi bredde ut våra erövrade ryska vimplar och flaggor över Ehrensvärds grav.»

MASKERADEN.

Sent en afton stodo några skjutskarlar utanför hållstugan vid Packartorget i Stockholm. Månen sken så full och klar, att de selade av sina lurviga bondhästar utan lykta.

»Hörde du något?» frågade den ena. »Det knäpper och visslar i Kopparmattes ris. Vet du, vad det varslar?»

»Frost väl», svarade den andra, band upp tömmarna och vände sig om. Framför honom på torget var en trähäst, som hade en taggig kant utefter ryggen. På den brukade elaka åkardrängar och andra föraktliga djurplågare få rida till straff för sina grymheter. Men längre bort reste sig kåken eller skampålen, och överst på den, högt uppe mot månen, stod Kopparmatte med sitt ris.

Kopparmatte hade fått sitt namn av folket och var en gammal bild. Den hade förut stått framför rådhuset på själva Stortorget, där avstraffningarna då brukade ske. Nedanför på pålen hängde ännu halsjärn och kedjor, och i dem fastlåstes de syndare, som skulle stå och skämmas inför menigheten eller gisslas.

Skjutskarlen strök av sig mössan och bugade för den skäggiga lilla bronsfiguren, som såg alldeles svart ut mot de ljusa silverskyarna.

»Det har gått bakut för dig, mäster, men jag törs väl i alla fall önska en god natt», gycklade han och bockade ännu djupare. »Tänk, vad det smakade förr att stå på borgerskapets förnäma Stortorg! Och var dag nära på en stackare i halsjärnet. Det var allt andra tider det, morbror lilla. Men borgerskapet har ju nu blivit så kungligt och fint. Inte kan det då trivas med så dåligt sällskap. Och så blev det att flytta hit ut till oss skjutsbönder. Jojo män!»

Kamraten skakade allvarligt på huvudet och gnolade halvhögt:

»Jag säger er, att jag är Kopparmatte

och mången såg jag under bilan dö.

Sitt gissel Gud i mina händer satte,

och mången såg jag slita ris och spö.»

»Så talar Kopparmatte för den, som förstår visor», slöt han. »Lek inte med honom! När det knäpper i gubbens ris, betyder det, att han väntar främmande.»

Den gäckande drängen satte hastigt på sig mössan och förlorade all lust att fortsätta skämtet. Han rös till, antingen det nu kom av nattkylan eller något annat.

»Jag tycker, att det börjar lysa så ondskefullt blåvitt i den leda gubbens ögon», sade han. »Låt oss raska på, så att vi få gå in och stänga om oss! Det här torget är ett ohyggligt ställe. Snart finns här heller inte en levande människa i närheten. Men tyst! Gudskelov, där borta hör jag en skjuts igen.»

Månstrimman dallrade mellan skutorna i Ladugårdslandsviken, och en kärra kom skramlande på vägen.

»Stanna vid hållstugan, så kan jag få kvarter där över natten!» ropade en röst bakom en uppslagen vargskinnskrage. »Här har du betalningen», fullföljde främlingen sina ord till skjutsbonden och steg ur med väskan i handen. »Åk nu hem, så får du i morgon köra för mina barn, när de komma efter! Mitt namn vet du. Anckarström, kapten.»

Han gick in i hållstugan, och drängarna skyndade sig att följa efter honom och draga igen gårdsportarna. Det gav eko över hela det tomma Packartorget. Moln stego upp framför månen, och om en stund höljdes allt i djupaste mörker.

Bland språksamma kunder på källare och värdshus infann sig emellanåt under de följande veckorna en bortåt trettiårig man, som hade få bekanta. Det var kapten Anckarström. Nyss inflyttad från landet, som han var, satt han mest tyst för sig och hörde på, hur de andra politiserade. Fick han en puff i trängseln, så knuffade han ordentligt igen. Sparsamt och stilla beställde han någon enkel vardagsrätt och gick sedan lika tyst sin väg.

Till växten var han liten, fast seg och stark, och ansiktet var rödlätt och friskt, men hårt. De djupa fårorna på sidorna om munnen talade om bekymmer och tungsinthet. Det var fattigt för honom, ty han hade tagit avsked från tjänsten, och det hade gått illa med hans jordbruk. Han tänkte, att under väntan på något bättre kunde han lika så gärna bo i Stockholm med sitt torftiga hushåll.

I huset, där han hyrde rum, träffade han hos ett par fröknar deras svåger greve Horn, och de båda herrarna dryftade med varann tidens frågor. Båda blevo lika heta, när talet föll på missnöjet i landet, och kungens fel och enväldets brister kunde greven på sina fem fingrar. Faderligt tog greven slutligen en av Anckarströms små döttrar till sig och bad honom att själv hälsa på ute på hans lantställe, Huvudsta.

Den olycksdagen, då Anckarström vandrade dit ut i snömodden, var en söndag på nyåret 1792. Det påstods, att vart träd i den avlövade allé, som ledde från sjön upp till huset, var av så rart slag, att det hade kostat en holländsk dukat. Men det berättades också annat för den, som ville höra. Det sades, att gården hade tillhört Göran Persson, som slutade på stegel och hjul, och att alltsedan dess olyckliga öden förföljt de olika ägarna. Men därpå tänkte inte den fattiga kaptenen. Nöjd att få gästa det behagliga grevliga hemmet, stampade han av snön och satt snart till bords med värden och en mycket lång och mycket smal greve Ribbing.

»Friheten är förlorad», sade Ribbing, »friheten, i vars dyrkan jag är född och uppammad, och vars blotta namn eldar mina känslor. För oss, för Sverige är den förlorad, alltsedan kungen gjorde sig enväldig och visade ut adeln från rikssalen. Hur skall en sådan skymf någonsin kunna avtvås? De gamla ätterna sätta inte heller längre sin fot i hans slott. Han får hålla till godo med unga glopar och med sitt belåtna borgerskap. Tro inte, att det är honom likgiltigt. Han lider av människors köld.»

Det låg något tillbakadraget och behärskat i den stolta stämman. Känslosamt och svärmiskt fattade Horn sin goda vän om armen. Båda voro unga officerare, som tagit avsked ur armén av bitterhet mot Gustav.

»Jag reser inte heller med nu till riksdagen i Gävle», förklarade han. »Där är ingenting att uträtta. Det är gunstlingarna, som styra.»

Anckarström föll dem i talet och sade:

»Något måste göras, så att vi bli av med Gustav den tredje. Så länge han lever, är ingenting att hoppas.»

Ribbing axlade sig likgiltigt och svarade:

»Gud vet, när det sker.»

»När tillfälle blir, gör jag det», utbrast Anckarström hastigt - och nu var ordet sagt.

Horn pekade då på Anckarström och sade:

»Du må tro, att det är en baddare.»

Men Ribbing, som var mer kallblodig, skrattade med en föraktfull min och såg klentroget på den morska kaptenen utan att ens bry sig om att svara.

Efter en stund kom grevinnan ut, och samtalet stannade av. Men innan herrarna skildes, hunno de ett par gånger att viska med varann och enades om att råkas.

»Ute vid Haga har kungen vakt omkring sig», sade Anckarström. »Han har ju länge haft aningar. Det enda blir att skjuta honom på teatern eller under någon maskerad.»

Nyss i förstugan, då han stötte av sig den vita, vackra snön, trodde han väl knappt, att han på hemvägen skulle gå i så djupa tankar. Redan förut hade han hyst gammalt agg mot konungen och grubblat på att mörda honom. Men nu var ordet sagt. - Jag är ändå en olycklig man, som ingenting har att mista, och frihetens sak är nu min sak, sade han hela tiden till sig själv, och en underligt kall och dyster stillhet bredde sig över hans själ. Långt borta i någon skog stod den natten någon snöig ek, som snart skulle huggas till hans stupstock.

Med en pistol under kläderna infann han sig på teatern i grevarnas sällskap redan vid nästa operaföreställning. Men konungen satt i stora logen, och det blev ingenting av. Anckarström gick hem trött, och Horn kände sig rätt nöjd i sinnet, att kvällen hade slutat så stilla.

På det sättet kom Anckarström gång på gång till korta med sitt mörka löfte, och det både vid operaföreställningar och maskerader och Gävle riksdag. Han visste inte ens fullt klart, hur många som småningom blevo invigda och spände sina trådar i den hemlighetsfulla väven. Liten och livlig satt general Pechlin i sitt hus på Blasieholmen som spindeln i sitt nät och spann och spann. Men det nätet var så fint och tunt, att ingen människa kunde se det. På gatorna spatserade dagens kavaljerer som förut med plym och värja. Och Kopparmatte såg nästan godmodig ut, där han stod med sitt skägg och gassade sig i vintersolen. »Man väntar aldrig för länge», tänkte han, »när man vet, vad man får.» Sparvarna samlades i hundratal på hans hatt och axlar och fladdrade och kvittrade.

Sagt var nu i alla fall ordet, och svårt hade Anckarström att glömma det, just därför att Ribbing så smädligt hade ryckt på axlarna.

»Å vasserra», sade han till Ribbing en dag, då vårdroppet redan började att plaska vid knutarna. »Blir det bara maskerad igen, skall det visst ske. Det må vara mycket folk eller litet.»

Fredagen den 16 mars uppklistrades på operahuset anslag om, att det skulle bli maskerad.

På aftonen åt Anckarström ensam kväll med sina små barn, ty hans hustru var på landet. Därefter gick han upp på sin kammare, som låg för sig inåt gården. Pigan följde med för att draga av stövlarna som vanligt, men när hon hade gått, ställde han sig vid byrån, där talgljuset brann, och tog fram två små pistoler, som han hade fått av Horn och låtit laga hos en pistolsmed. Den lagningen skulle sedan komma att stå honom dyrt. Han laddade dem med en tum krut och med hagel och dubbla kulor, och i den ena hällde han några avbrutna tapetnubbar. Den pistolen stoppade han med spänd hane vid bröstet. Den andra gömde han i bröstfickan. Fram mot natten infann sig nu också Horn. Båda klädde sig i svarta maskeradkappor och runda, svarta hattar och med mask för ansiktet, så att bara ögonen syntes. I ena handen tog Anckarström en kniv, som han hade lackat över med svart taft, för att den inte skulle blänka.

Skrämd spratt han till vid ett långt rop, som ljöd nedifrån gatan. Men han tog sig samman igen, när han hörde, att det endast var brandvakten, som stövlade förbi med sin långskaftade sax och sjöng:

»Klockan är elva slagen.

Guds härliga, milda och mäktiga hand

bevare vår stad för eld och brand!»

Anckarström gav Horn en tyst nick, och båda begåvo sig ut i mörkret. De talade föga, togo omvägar och stannade ibland för att inte komma för tidigt. Uppe under ett tak lyste ett litet fönster utan gardiner. Det kvittade dem lika, vem som bodde där, men låt oss höra, vad snöflingan såg, som fastnade mot rutan och bredde ut sig som en stjärna.

Ett kalt och torftigt rum med en hög mull i ena hörnet, det var det första, som hon såg. På golvet gick skalden Lidner av och an i bara skjortan med hänryckta diktartårar i ögonfransarna. Han tog sig en klunk ur flaskan, som stod bredvid ljuset, och började så med höjd röst läsa upp, vad han nyss hade skrivit.

»0 Gustav, store kung,

stig ned i skalderingen

och öppna hult din pung,

ty jag är pank som ingen!

O hjältars..

»Tyst, tyst!» avbröt hustrun, som trasigt klädd satt på en bänk och höll på att fläta håret på deras lilla flicka. »Det kommer visst någon i trappan. Jag hör, att det hostar.»

Lidner snusade in litet luft genom sin stora näsa och såg misstänksamt mot dörren. Långsamt sköts den upp, och en långlagd man steg in med en cittra under armen. Han var sjuk i bröstet, och det dröjde en stund, innan det trumpna och trötta uttrycket över ansiktet ljusnade upp till ett gott småleende. En och annan knapp felades i den röda västen, men det syntes, att han hade fickorna fullstoppade.

»Bellman, Bellman!» utropade den barbenta diktaren och sprang fram för att slå armarna om hans hals.

På halva vägen stannade han och knäppte bekymrat händerna.

»Kära hustru», klagade han. »Med vad skola vi undfägna en sådan hedersgäst? Inte så mycket som en kall pannkaka finns det att sätta fram.»

Med en suck tassade han bort till jordhögen i vrån och böjde sig ned.

»Bellman», sade han, »vet du, vad det här är?»

»Månntro, att det kan vara din grav, som du reder dig i din egen kammare?» frågade Bellman och slöt på ett lustigt vis det ena ögat.

»Nej, kära vän», fortsatte värden och stack in skjortan mellan knäna. »Det är den olyckliga Bängt Lidners kassakista och bank. Här gräver jag ned både silver och koppar. Om jag bara har något. Och så få min kära hustru och pigan leta fram, vad de behöva. Mull som mull.»

Han stack in fingrarna i högen och öste, så att jorden regnade som från en dödgrävares skovel.

»Tomt», sade han, »tomt, tomt!»

När han vände på huvudet, fick han se, att Bellman stod vid bordet och som bäst tömde sina fickor både fram och bak. Han plockade upp tobak och våfflor och struvor och en lång kringla med socker på.

»Skåder här, vad jag hopskrapat haver för i kväll!» sade han innerligt förnöjd. »Vet du själv, vad det är för dag i dag? Mars den sextonde. Din födelsedag, Bängt!»

»Och säkert min sista», svarade Lidner. »Det säger mig min sjuka kropp. Hör jag rätt, lär väl inte heller du ha så värst långt kvar i livets branta backe. Tungt drar du redan efter andan.»

I stället för att säga något tog Bellman av sig i skjortärmarna, fast hans röda väst ju inte längre var den allra prydligaste. Han satte sig på bordshörnet och knäppte och lekte en stund på den cittra, som så ofta bland jublande åhörare hade klingat till hans sånger. Slutligen kastade han tillbaka huvudet och såg upp. Hans egen stämma hade blivit svag och tunn, och han småviskade mer än sjöng:

»Broder, nyss slog klockan elva.

Visarn skrider, tiden går,

och, där nattens stjärnor skälva,

snart vårt kors i drivan står.

Det blir tyst i parkens gömma,

där vi hörde sidens fras,

men för tredje Gustav tömma

vi i natt vårt sista glas.

Gustav, se dig om i yran!

Akta dig för bly och dolk!

Vi, blott vi, som älska lyran,

skola alltid bli ditt folk.

Gärna skänkte du oss heder,

skor och rockar många par.

Klang för Gustav, för vår far!

Se, de glesna, våra leder!

Mörka natt, som nu dig breder,

minns, att dagen en gång var!»

Mer såg och hörde inte snöflingan, ty nu smälte hon och rann ned som en tyst tår utför rutan.

Under tiden hade de båda hemska nattvandrarna hunnit fram till operahuset.

Som de stego in i vimlet, fingo de se konungen i det högra oxögat. Det var en liten, trång loge med oval fönsteröppning alldeles vid sidan om scenen. Ännu var det likväl för tidigt att handla. Ribbing hade lovat att som igenkänningstecken taga på sig ett par stövlar, som voro tvärskurna i tån, och som han förut hade visat dem. De gingo därför omkring bland maskerna och tittade nedåt mot fötterna. Snart träffade de också på en man med de märkvärdiga stövlarna. Fler och fler skockade sig småningom de sammansvurna, och alla voro de lika klädda i svarta kåpor och svarta hattar. Väntande ställde de sig nedanför oxögat och bytte ibland ett par försiktiga ord.

Inom den gyllne ovalen satt Gustav med sitt pudrade hår och såg ned på den svarta flocken. Bättre än de kunde ana, visste han redan, att det i natt gällde hans liv. I jackfickan under skärpet satt instucket ett varningsbrev, som en okänd hade låtit framlämna till honom nyss vid kvällsbordet. De stora bokstäverna voro skrivna med blyerts, och under fanns det inte något namn. »Stråtrövare tycka icke om lyktor, säger man», stod det i brevet, »och för lömska anfall är ingenting lämpligare än mörkret och förklädnaden. Vid allt vad heligast är, vågar jag därför hos Eder bönfalla, att Ni måtte uppskjuta denna fördömda bal.»

Hovstallmästaren Essen, som hade fått läsa brevet lutade sig fram över konungens axel och yttrade sakta:

»Mitt råd är än en gång, att Ers Majestät påtager ett harnesk under kläderna eller också alldeles inte går ned i galen.»

»Skola de då få tro, att jag är rädd?» frågade Gustav utan minsta skymt av tvekan. »Under den här stunden nu kunde de ju ha skjutit mig, om de hade velat. Jag frågar inte därefter. Är det så, att några trakta efter mitt liv, finna de mig i alla fall ändå till sist. Kan ni verkligen tycka, baron, att det är tillräckligt med folk därnere, för att man skulle kunna begå ett kungamord?»

Därmed satte han på sig en liten vit mask, som slöt om ögonen, men lämnade mun och haka bara. Vem som helst kunde genast på långt håll känna igen honom, när han strax efteråt nu kom ned i salen. Vid Essens arm gick han fram mot scenen utefter den ena logeraden. Tvärs över huvudet hade han en stor, trekantig hatt. Den lätta silkeskappan fladdrade upp, så att diamantstjärnan blixtrade på bröstet.

Han lade märke till, att en mycket lång karl i svart kåpa följde bakefter honom. Nära var, att han hade vänt sig om och låtit arrestera honom. Det var Ribbing. I stället stannade han och skämtade lekfullt och älskvärt med en liten skönhet, som satt under ena oxögat och kvittrade med en av hans kavaljerer. Därefter försvann han några ögonblick med Essen i ett sidorum, där en del av gästerna höllo på att läska sig med förfriskningar. De svarta kåporna skyndade att samlas utanför dörren, och då han kom tillbaka, hejdades han av trängseln. Så var då till sist stunden kommen!

Det var på själva scenen, några steg ovanför den första kulissen till vänster. Här stod nu skådespelens och maskeradernas furste mitt i den teatervärld, som för honom haft en sådan tjusning, att han ofta hade glömt, var den verkliga världen började. Liksom förut höll han ännu Essen under armen. Vart han vände sig, såg han bara masker och ögon. Luften var så pass sval, att andedräkten syntes. Några steg längre bort spelades just upp till dans. Klackarna smällde mot tiljorna, och flöjter och stråkar ljödo mjukt och behagligt. Ljusskenet från småkronorna förmådde bara till hälften genomtränga det skumrask, som över honom tittade ned mellan målade takdraperier, snören, trissor och teaterhimlar.

Skjutskarlar borta vid det avlägsna Packartorget, sovo ni tungt och tryggt vid det laget? Eller gläntade ni månne till äventyrs på porten och lyddes efter, om det sjöng och ven i det lyfta riset uppe på skampålen?

Försiktigt makade sig Anckarström bakom konungen, letade fram pistolen under jackan och tryckte av. I detsamma föll den ur hans hand. Han försökte att lyfta kniven och stöta till för att fullborda sitt dåd, men handen svek, och kniven gled också ned på golvet. En svag knall hördes, och upp mot tyghimlarna svävade långsamt en röksky. De dansande paren fortsatte att niga och buga i kadriljen och trodde, att det bara var något vanligt maskeradputs.

»Jag är sårad, tag fast honom!» ropade konungen, och Essen såg sig ursinnigt omkring bland de gåtfulla maskerna.

Ännu ljöd dansmusiken, och få anade, att tredje Gustav nyss hade fått sitt banesår på den teater, som han hade låtit bygga till ett tempel åt sånggudinnorna. En ung man drog värjan och banade väg för den sårade bland de svarta kåporna, som ropade:

»Elden är lös!»

Då höjde sig en stark stämma med befallningen:

»Stäng dörrarna, och släpp ingen ut!»

Med masken i handen och tungt lutad mot Essens arm, gick konungen upp i sitt lilla kabinett och lade sig på divanen.

»Se, hur min tjocka Hallman pustar!» gycklade han, då hans hovkirurg slutligen anlände och andtruten begynte att lösa upp de på insidan blodiga kläderna för att undersöka såret. »Begrip», tillade han i strängare ton, »att en konung bör veta sin fara, och att ni måste uttala er oförbehållsamt!»

När hans vän Armfelt sedan störtade in i det lilla trånga rummet, räckte han lugnande honom handen med orden:

»Minns du, jag har i alla mina dagar haft en aningsfull oro för mars månad. Och du har bara skrattat. Men var nu som alltid en man, min goda Armfelt. Du har ju som officer själv fått pröva, att sår kunna läkas.»

Den bortskämda gunstlingen, som annars gärna tog sig en beskyddande ton mot andra och inte vägde ett svar så noga, bara det var kvickt, stod där stum av bestörtning. Också hertig Karl hade blivit väckt i sin säng och vacklade in, alldeles förgråten. Hans knän böjde sig, och två pager måste stödja honom.

»Giv hertigen vatten», sade konungen, »annars dånar han.»

Själv var han hela tiden den enda, som behöll sitt lugn. När han slutligen bars ned utför trappan, sade han leende:

»Här bär man mig i procession alldeles som den helige fadern i Rom.»

Omringad av människor, rullade vagnen i sakta gående upp mot slottet. Andra längta i olyckans och smärtans stund till en tyst och ensam vrå, men det var inte efter Gustavs sinne att den natten bäras in i det vanliga sovrummet. På slottet fanns en praktfull paradsängkammare med pelare och målningar, som i tjugusex år hade stått obegagnad. Där lät han bädda sig i den silverglittrande, breda sängen. Efter en sömnlös natt höll han där kur nästa dag, och alla de förnärmade grevarna och grevinnorna, som så länge försmått hans fester, skyndade upprörda att samlas omkring hans plågoläger.

»Jag känner mig lycklig att ha blivit sårad», sade han, »eftersom jag därigenom återfunnit forna vänner.»

Så fort ske kunde, hade emellertid dörrarna till maskeradsalen blivit stängda. Anckarström försökte att hinna ut, men måste vända om, och alltsedan skottet väl hade smällt, ville ingen av grevarna mer tala med honom. Den ena pistolen låg ännu kvar i byxfickan. Han tänkte på, att med den kunde han nu skjuta sig själv. Men vem kunde ändå säkert veta, om det någonsin skulle behöva röjas, att det just var han, Jakob Johan Anckarström, som hade lossat skottet. Under kappan lät han pistolen oförmärkt glida ned på golvet. Och nu var ögonblicket, då alla befalldes att avtaga maskerna och visa sina rätta ansikten.

Essen, som hade kommit tillbaka för att taga reda på, vad som vidare hände i danssalen, fäste då skarpt sin blick på den långa skepnad, som hade följt bakom konungen. Och nu fick han se, att det var Ribbing. På måfå fortsatte under tiden Anckarström att vandra fram och åter med en oemotståndlig längtan att få tala med någon. Han stötte på en trumpetare och frågade honom, om han hade sett, vem som sköt konungen.

»Ja», svarade trumpetaren, slog sig i språk med honom och bjöd på ett glas punsch. Men så besynnerligt lekte ödet med kungamördaren i den natten, att just trumpetaren var nära på den enda, som hade stått och sett, när skottet brann. Anckarström betänkte sig och drack inte av punschen. Han kände, att han behövde klart huvud, om det skulle sluta väl. Liksom för att lämna trumpetaren en ersättning för hans frikostighet, men också för att mjuka upp hans tunga försökte han att stoppa in en specieriksdaler mellan kläderna på hans bröst.

»Jag skulle gärna vilja tala med er, eftersom ni tycks vara en bra karl», sade Anckarström. »Kan ni säga mig, hur han såg ut, som sköt på kungen?»

»Det kan jag», svarade trumpetaren. »Han var av samma växt som ni och alldeles lika klädd.»

Då gick Anckarström återigen bort. Glasdörrarna till utgången genom stora hovlogen slogos upp. Det såg han mellan sammetsgardinerna och pelarna. Men han såg också något annat. Innanför dörren ställdes ett bord med papper och bläck. Och vid det satte sig polismästaren, som var en svår man och inte att leka med. Ingen slapp förbi, utan att polismästaren först fick se honom i ansiktet och skriva upp hans namn.

Småningom begynte det att bli betänkligt tomt i salen, ty det led redan mot morgonen. Men bordet, det måste Anckarström förbi. Ett par gånger närmade han sig och vände så åter på nytt. Det var omöjligt att dröja längre. De bittra vecken om munnen förvandlades till något, som skulle föreställa ett gott samvetes trygga leende. Han gick raskt fram och sade med munter röst:

»Ja, mig misstänker ni väl inte?»

»Nej, se kapten Anckarström», svarade polismästaren och såg upp med en plötslig aning. »Visst inte, visst inte. Hur är det med hälsan nu för tiden, herr kapten? Och så bostaden? Nu skola vi skriva.»

»Jag hyr rum i skeppar Fernströms hus vid Gamla Kungsholmsbrogatan», upplyste Anckarström och därmed fick han gå.

Hemkommen sov han bara en kort stund och steg sedan upp igen. Han plockade in ved i kakelugnen och tände en brasa, ty det var kallt och grått. Men han hade ingen ro, utan måste ut och tala med människor, fast det ännu var mycket tidigt. På gatan mötte han sin bror och sade till honom:

»Jag har gjort något, som jag kan komma i fara för. Se om mitt hus, om det går mig illa!»

Det dröjde inte länge, förrän han gick hem igen.

Under tiden satt polismästaren och synade ett par pistoler, som blivit hittade på golvet i maskeradsalen. Framför honom stodo stadens pistolsmeder, som i hast hade hopkallats.

»Är det någon, som känner till de här pistolerna?» frågade han. »De ha stock av alm med mässingsbeslag och äro tydligen nyss lagade.»

Då framsteg en av pistolsmederna och omtalade, att han hade fått dem till lagning av kapten Anckarström.

När Anckarström åter vankade in genom portgången, möttes han av ett livligt samspråk vid mjölkflaskor och vattenhinkar. Husfolket frågade honom, om det var sant, som en mjölkhustru nyss hade berättat, att kungen hade blivit skjuten under maskeraden.

»Ja, det är sant», svarade han och gick in och ut. Slutligen satte han sig i sin kammare. Efter en stund hörde han i trappan de steg, som han fruktade och väntade - polisbetjänternas.

I fängelset fick Anckarström en dag höra, att stadens alla kyrkklockor stämde upp till kungsringning. Då förstod han, att Gustav den tredje nu var död. Klockklangen trängde till de olika häkten, där småningom också de andra medbrottslingarna hade blivit inspärrade, och alla visste de, vad den betydde. Det var då länge sedan förbi med grevarnas modiga sinne, men en av fångarna var det värre att komma till rätta med. Gallerfönstret till hans rum var helt och hållet översållat med gulvita spindlar, som de vaktande officerarna på lek och för att fördriva tiden tummade ihop av vax från ljusen och fäste på strån från sina hårpiskor. l detta stora spindelbo satt framför de brinnande vaxljusen en spindel, som slutligen hade snärjt sig i sina egna nät, och det var Pechlin. Gåtfull och outrannsaklig, blossade han på sin pipa och log tyst eller nekade till allt, men för honom öppnades dörren aldrig mer till befrielse.

Landsflykt väntade Anckarströms närmsta medhjälpare, men för honom fanns ingenting att hoppas, och han bekände öppet sin skuld. Just konung Gustav hade ju satt en ära i skonsamhet och mildhet, men nu låg han stum. När Anckarström begärde en ändring i det spöstraff, som han dömdes till, tecknade en av hans rannsakare på det skriftliga avslaget orden: »Nåden är skuten, men lagarna leva.»

Tre dagar i rad blev Anckarström utförd på tre olika torg och ställd i halsjärn vid skampålen. Var gång måste han lämna ifrån sig vargskinnspälsen och avkläda sig ända till midjan, så att bödelsdrängen med två spön i handen kunde gissla hans blottade rygg. Det var så fruktansvärda slag, att han gjorde höga språng av smärta. Smuts och tuggbussar kastades över honom, och när han jämrade, påminde sig den vilda och uppretade hopen, vad han själv och de svarta maskerna hade ropat efter skottet på maskeraden, och svarade hånande:

»Elden är lös, elden är lös!»

I Smedjegården, där han fick sitt sista fängelse, låg han med fötterna fastlåsta i en tung järnblack. Med nöd kunde han vända sig så mycket åt sidan, att han inte tyngde på den sargade ryggen, som täcktes av ett stort plåster. Ändå sov han ganska tungt och åt med god lust. Om dagen fäste han blicken på det krucifix, som hängde framför honom på väggen, samtalade med sina själasörjare och ångrade uppriktigt, att han för de jordiska fejdernas skull hade tagit en människas liv. För en kort stund fick hans hustru kasta sig till hans bröst, där han satt på sängkanten i sina slamrande järn, och den ena av prästerna kom från hans fyra små barn med deras avskedskyssar och tryckte dem på hans panna.

Två dagar därefter vid niotiden på morgonen blev han hämtad i bödelskärran. Både överståthållare och polismästare redo åstad i full uniform, och det var spring och trängsel på gatorna som alltid den tiden, då någon skulle föras till rättarstället, men den här gången blev rörelsen större än annars. Under färden satt Anckarström med ryggen åt hästen och läste i en andaktsbok. Håret och skägget hade vuxit och hängde yvigt och långt under den stora slokhatten, och ibland såg han upp och hälsade på bekanta i fönstren. Bödelsdrängen eller rackaren, som han brukade kallas, gick bredvid med tömmarna i handen och körde, och runt omkring marscherade en hel skog av bajonetter.

Vid galgbacken utanför Skanstull bredde sig tysta folkskaror över fält och höjder. Utan att blekna tog Anckarström plats inom spetsgården, som bildades av soldater från det blå livgardet, där han själv hade varit officer. Han kastade av rocken och strök i nacken upp håret under en vit mössa, som han själv tryckte fast om huvudet. Nu kunde alla tydligt se honom, och solen sken på hans vita strumpor och urringade röda väst. Då slutligen hans ögon blevo förbundna, lyfte han armarna mot himlen. Därpå leddes han av sina själasörjare till två block, där bödeln och hans dräng väntade honom med var sin bila. På en gång blixtrade båda bilorna i luften. För den ena bilan föll hans huvud och för den andra hans högra hand. Kroppen blev därefter styckad och uppsatt på hjul, och på en hög påle uppspikades huvudet och handen med vitt ljudande hammarslag.

Sedan under sommarnätterna hände det, att vandrare smögo sig ut till den ohyggliga galgbacken. En natt uppfästes vid pålen ett papper med de skrivna orden: »Välsignad vare denna hand, som frälsat haver Sveriges land!» En annan natt däremot bortsläpades kungamördarens lemmar och ströddes omkring vid en bro i skogen, så att de åter måste plockas samman och föras till galgbacken. Under tidernas gång har sägnen utpekat flera olika ställen, där hans anförvanter slutligen skulle ha gömt hans kvarlevor. En berättelse nämner en dystert mörkskuggig lund vid Bråviken, men en annan förmäler, att de i tysthet blivit nedsatta i en grav i Markims kyrka.

Långt förut hade Gustavs lik vid fackelljus och sorgeklockornas dån burits till Riddarholmskyrkan. Liksom de karolinska kämparna gärna påminde sig sin hjälte, så brukade också länge vid sina samkväm skalderna och konstnärerna och deras vänner tala om snillekonungens oroliga men skimrande dagar. De visste, att han rastlöst hade välvt djärva och stora planer och vid sina kartor och papper spejat ut mot nya händelser. Han var att likna vid ett träd, som inte alltid hade vuxit rakt, men som, bräckt i förtid, aldrig heller fick visa, hur långt grenarna till sist ändå kunde ha brett sig. Nu kom där en grå tid med tungt kvalm, och det blev tyst omkring de sista gustavianerna, var de gingo i parkerna eller till gräsbevuxna diktargravar. »De förtörnade togo hans liv», sade de. »En av oss skulle aldrig ha kunnat det.»

DEN HUNDRAÅRIGA FREDEN. DEN STORA REVOLUTIONEN.

»Bernadotte, min gosse, du borde bli skjutskarl», brummade postiljonerna och ställde ifrån sig piskorna. »Snart kan du köra ett istadigt föl lika bra som någon av oss. Se så, spänn nu ifrån! Och tvätta dig så en smula, innan du går hem! Du är ju svart som en tattare.»

Postiljonerna torkade sig om pannan, ty det var i den soliga staden Pau i södra Frankrike, och luften glödde. För att muntra sig en smula visslade de en stump, stoppade sin kritpipa med frän tobak och blåste en rökstråle över gossen, som hoppade ned från kärran och tvärsäkert kastade tömmarna. De hade ingenting emot, att han ibland på odygd hjälpte dem att skjutsa. Fast han var en vildbasare, som ingen rådde på, och redan hade lyckats att få ett ärr i pannan under det krusiga och yviga håret, tyckte de om hans glada humör och vackra utseende. Näsan sköt fram, skarp och krokig, och de mörka ögonen skimrade av eld. Flickorna, som stodo i porten och tittade, voro smått förtjusta i honom nästan allihop.

»Både min far och farfar voro postiljoner», fortsatte en av kuskarna sin betraktelse. »Son skall ärva far sins yrke. Det är bruk så. Min fina herre, det blir nog ändå ingenting för honom att sitta och smälla med piskan. Utan tvätta sig nu han, säger jag, och gå så hem! Men raka vägen. Hans far är advokat, och det blir allt med åren att sätta på sig advokatkappan.»

Det var också föräldrarnas önskan, och modern, som var en allvarlig och rättskaffens kvinna, sparade inte på förmaningar. Men Bernadotte skakade missbelåtet sina svarta lockar.

Hur skulle han någonsin kunna förvärva det lugn, som tarvades för att sitta och plita och skriva och läsa i lagböcker? Då gick han hellre till närmsta danstillställning eller tog ett nappatag med några jämnåriga. »Jag tror, att jag är född till krigsman», brukade han säga en smula storordigt, och när fadern dog, tog han värvning som simpel soldat.

Förnöjd stoppade han värvningspengarna i fickan och drog så åstad till regementet. Som det hövdes en karsk soldat, stod han var morgon och borstade sina stövlar och fejade sina kläder. Om sitt yttre skick var han mån. Det uteslöt ingalunda, att han med förträfflig matlust satte pris på en bit pastej eller stekt kapun hos sin vän kocken i guvernörens kök. En gång, då han var nära att överraskas i köket av guvernören, satte kocken i hast på honom en av sina vita mössor och ett förkläde och ställde honom bland kökspojkarna med en panna vid spisen.

Litet ombyte kunde han minsann ibland också behöva i sin magra vardagskost. Ännu som sergeant hade han knappt femtio öre i sold om dagen. Stolt som en lyckans gunstling kände han sig dock över var liten befordran, och bistra grenadjärer, som prövat många skiften, värderade honom för hans behagliga sätt och hans punktlighet och fasta vilja. Manskapet märkte med tillförsikt, att han i grunden var välmenande och godhjärtad, fast han strängt höll ordning, och en viss glans av något ovanligt omgav den spänstiga och resliga krigaren utan börd och rang.

Han steg i graderna till fältväbel och fanjunkare. En gång begärde han i staden Marseille kvarter hos köpmannen Clary, men den rika storborgaren ville inte mottaga en så oansenlig gäst i sitt hus, utan endast en officer. Därför visade han bort den obekanta mannen av underbefälet, utan aning om att denne redan om åtta år skulle komma tillbaka som general och i ståt och gamman äkta hans egen dotter Desideria.

För att bli officer fordrades den tiden adligt namn. Vad båtade det då för en man av borgerlig härkomst som Bernadotte att äregirigt bygga luftslott! När han om kvällen halvlåg på träbritsen, stödd mot armbågen och omvärvd av tobaksskyar, hörde han äldre vapenbröder berätta om odugliga anförare med lysande namn och om det enväldiga hovet i Versailles utanför Paris.

»Kamrat», sade en veteran och slog honom på skuldran. »Skulle det smaka dig att vara kung? Skall jag berätta för dig om Versailles?»

»Jag är republikan», svarade Bernadotte. »Men låt gå!»

Veteranen satte sig upp och lade armarna i kors.

»När kungen vaknar om förmiddagen», sade han, »stiga två prinsar fram och hjälpa honom att ömsa skjorta. Inga andra få göra det. Så blir hovstaten insläppt och får se på, hur han tvättar sig. Sedan öppnas sängkammardörren för alla snyggt klädda, och då påtager han väst och rock och pudras. Allra sist faller han på knä och läser en bön. Tjänare, broder, vad säger du om att komma så förnämt i kläderna?»

»Gott tålamod behövs det.»

»Bernadotte, tänk, om du hade silkesstrumpor och spatserade i kungens slott!» gentog veteranen. »Hans säng står på några trappsteg innanför ett förgyllt räckverk. Det är annat, du, än att ligga på en bänk. Går någon sedan under dagens timmar genom rummet, ja, då må du veta, att det blir att niga och buga för den tomma bädden alldeles som för ett altare. Gosse, har du sett någon buga för ditt sovtäcke, vad? Men i ett avseende äro de förnäma oss underligt lika. De ha allihop ont om pengar. Vill du tro mig, hela Frankrike är alldeles skuldsatt och utpankat. Och ändå kan ett enda av drottningens örhängen vara värt en hel förmögenhet. Ädelstenar glittrar det på allt, på skospännena, på knapparna, på håret. För en högtidsdräkt vid hovet skulle du kunna köpa dig en ganska prydlig liten lantgård utanför Pau. Det har funnits damer, om också inte av det bästa rykte, som vid sin död haft fyrtifem sidenklänningar i garderoben, fyra hundra linntyg, sextio snörliv och sex tusen näsdukar. Var du vackert nöjd, munsjör, om du har en enda lapp att putsa näsan med!»

Vägen var lång och otillgänglig från folket dit upp till höjderna, och häpna lyddes de unga krigarna till slika berättelser. Munkarna och nunnorna, som tågade förbi på gatorna med sina kors, kunde inte heller längre få deras hjärtan att klappa som förr, ty verklig tro bredde inte längre sitt liv över de andligas alltför jordiska anleten. Överallt talades mot missbruk och överåriga sedvänjor, och ett fruktansvärt uppror begynte att mullra. För var ny dag växte det i styrka. Folket beväpnade sig, under rop på rättvisa och nya lagar, mot sina tuktare, och de flyende ädlingarna bönföllo i utlandet furstarna att skicka sina härar mot den franska oroshärden, som hotade att sprida sin brand åt alla sidor.

Då fäste Bernadotte och hans kamrater med hänförelse om armen den trefärgade bandrosett, som var frihetsvännernas tecken. »Broderskap, jämlikhet, krig mot tyrannerna!» jublade det tusenstämmigt över soldatskarorna, som drogo ut för att möta Frankrikes och den unga frihetens fiender. Nu var det inte längre fråga om börd, utan om duglighet, och världen stod med ens öppen för den tappre. Bernadotte fick sin längtade fullmakt som officer, och tre år därefter red han framför sin brigad som general. Knappt någon besatt en sådan trollmakt över manskapet som han, när han stormade framåt och svingade sabeln över sitt långa, fladdrande hår. Vacklade soldaterna, kunde han med harm mitt i kulregnet slita av sig epåletterna och i ett ljungande tal hota de rädda med, att han inte längre ville anföra dem.

Bekymrad gick under allt detta kung Ludvig i Versailles’ salar. Liksom den beskedliga Adolf Fredrik på sin tid var han mer road av en trivsam timme vid sin svarvstol än av att tvista med sina ministrar. I en liten park, som omhägnades av murar, lekte och dansade hovdamerna, klädda till bondflickor. Marie Antoinette, den smärta och vackra drottningen, ledde små lamm i silkesband eller bar foder till snövita kor med silverskällor. Mellan sällsynta träd framblickade ett tempel, och torvtäckta herdehyddor speglade sig i ett stilla vatten. Det fanns där både mjölkkammare och bås och en kvarn, men allt var byggt på lek. När Marie Antoinette tröttnade på leken, skänkte hon hyddorna till bostäder åt fattiga.

I hennes förtrognaste ring satt ofta en ung svensk greve, som hette Axel von Fersen. De voro årsbarn, och hon intogs av hans ädla sätt och vackra yttre. Hon var ömsint och vek, men också stolt och stridslysten, och han visste, att hon därför var hatad av folket. Båda älskade förfinade seder, och med sorg talade de efter sitt sinne om den tid, som nu var kommen. När de voro skilda, växlade de brev, och han gömde dem som sitt livs dyrbaraste reliker. Hon blev det skönaste och största för alla hans tankar och drömmar.

En oktobermorgon väcktes slottet av vilt larm och av skott i trapporna, och i blotta linnet måste Marie Antoinette fly ur sin säng. När Fersen såg från fönstren över borggården, var den fylld av ursinniga upprorshopar. Utsvultna kvinnor hade rustat sig med kvastskaft och pikar, trasigt klädda karlar svängde sina knivar, och mängden böljade som ett tjutande hav. Från det ögonblicket greps den svenska ädlingen av en oövervinnelig avsky för pöbelns råa händer, och han lovade sig att aldrig svika den kvinna, som han så hängivet beundrade, och som nu i hämndens och förföljelsens dagar fick ett nytt skimmer om sitt högburna huvud. Inför hans ögon tvangs hon att med sin vankelmodiga gemål och sina små barn stiga upp i en vagn och följa folkhopen tillbaka till Paris.

Där fanns det snart heller ingen säkerhet, och Marie Antoinette, som alltid var den rådiga, uppgjorde med sin vän Fersen slutligen en hemlig plan till flykt. En afton fram mot midnatt begåvo sig de kungliga genom en lönndörr ut på de tomma och tysta gatorna. Själv hade konungen styrt ut sig till kammartjänare, något som passade gott samman med hans fryntliga utseende, och drottningen till en enkel kammarfru. De kungliga barnen voro också med, och deras guvernant föreställde en resande ryska, som hade de andra till följe.

Efter en stunds vandring i små, spridda grupper möttes de vid en fyrsitsig åkardroska, och på bocken satt Fersen med tömmarna i handen, utklädd till kusk. Allt skulle nog ha gått väl, om inte den gamla vanan att tänka på bekvämIighet och spela stor mitt i faran hade blivit deras olycka. Fersen hade nämligen enkom för resan låtit förfärdiga en jättestor vagn, som, förspänd med sex hästar, väntade dem utanför tullporten. Där stego de upp, när de hade åkt dit i droskan, och efter ett par timmars färd kysste Fersen drottningens smala och vita hand till farväl och skyndade bort mot Belgien med brev från konungen.

I Paris blev det uppståndelse, när folket nästa dag fick höra om flykten. Men den märkvärdiga vagnen hade överallt väckt nyfiken undran och lämnat ovanliga hjulspår i den leriga vägen. Till råga på olyckan brast ena vagnsaxeln under den svåra tyngden, och det gick om en lång stund, innan den kunde lagas. Hur det så slutade, blev konungen igenkänd och gripen och med de sina återförd till Paris.

Ännu en gång lyckades det Fersen att förklädd besöka drottningen och hennes make och sedan åter smyga sig bort från den skräckfyllda staden. Där skriade nu packet efter mord och avrättningar, och blod droppade hela dagarna från den uppresta schavotten. Fångarna försökte i fängelserna som äkta fransmän att slå bort de dystra tankarna med lek och dans och små maskeradtillställningar, men när dagen grydde, måste de dömda stiga upp på bödelskärran. Också konungen blev utförd på torget och halshuggen.

Blek av sinnesrörelse, erfor Fersen av nykomna flyktingar, att Marie Antoinette hade skickats till ett hårt fängelse, där hon satt omgiven av vaktknektar, som drucko och spelade kort och hånade henne med sina grova kvickheter. Och därifrån ledde även för henne vägen slutligen till bilan.

Natt och dag såg han i sina tankar hennes blodiga huvud, som lyftes i det vitnade håret av bödeln och hölls upp för mängden. Den hemska synen förföljde honom, och det blev tomt och kallt i hans hjärta, sedan hon inte längre fanns ibland de levande. Sorgen gjorde honom sjuk, så att han åldrades i förtid och blev sig alldeles olik. Också hans sätt förändrades och blev avmätt och högdraget. Han var en riddersman av gamla stammen, och när han såg de lurviga sällar, som skrålade omkring bödelskärrorna och till sist styrde hela Paris, förstod han inte den tid, i vilken han levde.

De andra förnäma flyktingarna lyfte ena stunden handen och lovade skoningslös hämnd. Den nästa vaknade mitt i olyckan deras parisiska munterhet, och när de stego in i salongerna och bugade, sträckte de gycklande fram huvudet liksom under väntan på ett hugg av en bila. Det blev till och med modernt bland dem att bära klädsamma kostymer, som påminde om de livdömdas. Med köld sågo de ned på de många uppkomlingar, som plötsligt hade trätt fram till största ära och makt.

Bernadottes rykte flög med åren emellertid vida omkring och berättade inte blott om hans fältherresnille, utan också om hans skonsamhet och rättrådighet mot fiender. Men han var inte ensam om berömmelse. En rad av begåvade män med ringa namn tjänade sig hastigt upp i graderna liksom han, och Europa genljöd av beundran för deras bragder, men också av bävan för de nya vindar, som virvlade i deras spår och skakade det gamla i sina grundvalar. Mest hatad och mest förgudad blev Napoleon Bonaparte, en fattig adelsman, som med hjälp av sitt segerrika krigarsvärd gjorde sig till fransmännens anförare och mer och mer kuvade världen under sin vilja.

Till honom skickades nu Fersen som svenskt sändebud, och i en skön kaross, förspänd med sex hästar och med guldsmidda lakejer på vagnsstegen, begav han sig till det slott, där den fruktade tillfälligtvis hade sin bostad. Här fick han nu beskåda några av de namnkunniga generaler, om vilka han hört så många krigssägner, och bugande förde de in honom till Bonaparte. Det var en blek ung man, som starkt doftade eau-de-cologne, men kallt betraktade honom med befallande och genomborrande ögon. Fersens aristokratiska later misshagade honom, och Sverige var inte längre den stormakt som fordom. Det var inte längre Breitenfelds Gustav Adolf, som där förde spiran, utan den fjärde Gustav Adolf, som ingen rätt tog på allvar. Bonaparte räckte Fersen sin lilla välformade hand och bjöd honom att sitta, men talade kort och kärvt, och slutligen reste han sig häftigt och lämnade rummet. Och, i sanning, mot underliga öden ställde han sina steg, ty några år därefter satte han den franska kejsarkronan på sitt huvud.

SNILLEKONUNGENS SON.

Hemma i det avlägsna Stockholm gick emellertid Gustav Adolf av och an framför vinterbrasan med handen på ryggen och sköt ut underläppen. Han var sanningskär, sparsam och enkel, men trång om pannan och inbilsk och trodde, att han var född till att bli en ny Karl den tolfte. Därför satt också den blå rocken så stramt knäppt ända till halsen, men de långa skörten hängde till knävecken och vippade. Det var trumpet och tråkigt på hans slott, där gäspande herrar och damer stodo utefter väggarna utan att våga sätta sig eller samspråka annat än halvviskande. De hade god tid att påminna sig de tider, då hans fader, den besjungna Gustav, lyste i ringen av snillen och kvickhuvud. Allt vad han av honom hade ärvt, det var riket och envåldsmakten och den drömmen, att han skulle kunna samla Europas furstar till ett allmänt härtåg mot de franska upprorshjältarna. Grubblande satte han sig att läsa i bibeln.

»Och jag såg utur havet uppstiga ett vilddjur, som hade sju huvud och tio horn och på sina horn tio diadem och på sina huvud ett hädiskt namn... Och åt det vart givet att strida emot de heliga och besegra dem; och åt det vart given makt över alla stammar och folk och tungomål och släkten... Så profeterar uppenbarelseboken», sade han till sin gemål, den milda och älskvärda Fredrika. »Och vilddjuret det är Bonaparte, som reser sig mot jordens härskare för att uppsluka dem och skifta deras länder. Heligt och dyrt svär jag att aldrig erkänna honom som kejsare, om också alla folk kasta sig i stoftet för hans fötter.»

Han menade så djupt allvar med sina ord, att han för att besegla sitt löfte efteråt gick till nattvarden med sin drottning.

Men när Bonaparte såg sig trotsad och lyfte sin hand, då ven ljungelden krossande mot hans fiender. Snart vajade de trefärgade franska fanorna utanför Stralsund. Bernadotte redde sig att landstiga i Skåne, och ryssarna bröto in i Finland för att nu omsider erövra det. Fienderna stämde möte i Stockholm, den gamla kungastaden, som ingen inkräktare hade trampat allt sedan Kristian Tyranns dagar. Där ämnade de stycka Sverige, som man river sönder en försliten klädnad och delar klutarna mellan främmande händer.

I de finska snödrivorna kämpade soldaterna en förtvivlad strid, med blodiga trasor lindade om pannan och frostsår över kinderna. På Sveaborg, det klippfasta, där tredje Gustav en gång hade brett ut de ryska troféerna över Ehrensvärds grav, stod det ristat vid en av portarna: »Ifrån Ödemarken äro dessa Vargskiärs holmar ombytte till ett Sveaborg. Eftervärd, stå här på egen botn och lita icke på främmande hjelp!» - Men under knot och gråt såg nu manskapet den svenska flaggan för alltid firas ned från tornet. Än skallade sången och marschen vid Jutas, där Döbeln slog fienden med sina björneborgare. Soldaterna gingo med hänförelse i elden, så snart de kände igen hans huvud med det frimodigt uppstrukna håret och den svarta sidenbindel, som alltid täckte ett gammalt skottsår i pannan. Var knekt förstod, att i honom hade de inte blott en utomordentlig fältherre och en djärv man, utan också en kamrat med äkta krigarsinne. Lätt brusade han upp och var snar till envig, men lätt också försonad. Än sågs han yster, än försjönk han i svårmod, och liten glädje fick han också av sin bragd. Redan nästa dag blodfärgades gräset vid Oravais’ kyrka, där Adlercreutz med den plymascherade, trekantiga hatten på tvären över pannan och sabeln under armen ivrig förde de tappra till en mördande kamp, men ändå slutligen måste vika. Kall och lugn ledde Sandels sina trupper genom obygderna, och vid Virta bro, som ändlöst lång sträckte sig över en stor ström, skallade förgäves ännu en gång segerjublet. Uppåt mot norr gick det dystra återtåget, och sårade och sjuka, som inte fingo rum på de överfyllda fordonen, segnade ned utefter vägarna och ödemarkens stigar. Finland, det gamla systerlandet, rycktes utan nåd från Sveriges sida.

Ute bland strandklippor och snöiga skogar på Åland stod Döbeln ännu med en här, besluten att försvara sig till det yttersta. Ur en släde, som åkte upp på ön, sprang då en dag en kurir. Han slog ned pälskragen, och med lättat hjärta berättade han, att märkvärdiga händelser hade timat i Stockholm. Vilka de voro, skola vi snart få veta. Först brummade Döbeln misslynt, men därefter samlade han sina soldater, och över det isbelagda öde havet förde han dem lyckligt hemåt till den svenska kusten.

När kriget ännu pågick, vandrade hemma i sitt rum alltjämt den fjärde Gustav Adolf mellan spiseln och fönstret med handen på sin rygg. Bar någon officer gehänget tokigt, då märkte han det genast och tvärstannade, men att sköta ett fälttåg, därtill var han inte vuxen. Small ett salutskott, hoppade han högt upp. För att få bättre tur lät han hämta från klädkammaren den dräkt, som karolinernas konung hade burit den segerrika dagen vid Narva. Högtidligt drog han på sig de tvärskurna och tunga stövlarna, som tiden inte hade gjort mjukare. Han trädde armarna i den blå rocken, som malen nu hade ätit på i över hundra år. Vid sidan spändes den väldiga pampen, som stötte i golvet, och händerna försvunno i de trubbfingrade älghandskarna som i strutar. Så rustad fortsatte han i höga tankar att mäta golvet med hjältestolta steg, och sporrarna skrällde. Solen tittade in liksom road av att få bespeja den nya Karl den tolfte och tyst göra sina jämförelser mellan honom och den forna. Men sorgebuden från den svältande hären talade samma förtvivlade språk som förut, och ödet lät inte skrämma sig av de gamla krigarkläderna, som efter en timme återigen hängdes in i skåpet. Råd ansåg sig konungen för upphöjd att behöva lyssna till, och allt otåligare flögo snäsorna från den framskjutna läppen. Han kände sig ensam och osäker och talade sinnessjukt och förvirrat, och ute i landet drog det ihop till uppror.

Den 13 mars 1809 begav sig då Adlercreutz med några pålitliga vänner upp till slottet. Norrbro hade nyss fått sina mäktiga valv färdigmurade, och under bågarna seglade isflaken i strömvirvlarna. Kyrktornens tuppar begynte redan vårligt att glimma mot ett ljusare blå, men ännu var det bitande vinter. Åkardrängarna hade ännu inte vågat att spänna hästkrakarna för sina gulmålade schäsar, utan sutto på slädarna och slogo sig om axlarna för att hålla sig varma. Det var vid åttatiden på morgonen och präktigaste solväder. Männen skyndade på sin gång, fast beslutna att foga sig i det oundvikliga och våga sitt huvud för landets räddning. Hela borggården låg vit av snö, och uppe i rummen glödde träkubbarna i spislarna. l trapporna stretade lakejerna med packlårar och koffertar, ty konungen hade bestämt, att han fram på dagen skulle resa söderut för att med vapnens makt möta de upproriska.

Minuterna voro dyra, ty några av de regementen, som skulle följa honom, voro redan uppställda, och på Skeppsbron blänkte det av bajonetter.

Dristeligen steg Adlercreutz in i konungens rum med sina följeslagare, som reglade dörren bakom sin rygg. Flera av dem hade ännu på sig ytterrocken. Konungen drog värjan och ropade högt på hjälp, men de vredo den ur hans hand, och striden blev häftig. Ett par drabanter och en kammartjänare höggo utifrån med sablar och eldgafflar ett stort hål i den stängda dörren, men förmådde inte att tränga sig in. Rummet var litet med ett lågt sittande fönster, och golvet översållades småningom av glasbitar från takkronan och blågula sönderhackade fjädrar från officerarnas hattar. Bred och myndig gick Adlercreutz slutligen ut och stillade med ömsom lugnande och ömsom hotande ord bullret utanför den trasiga dörren. Med raska steg skyndade han sedan till hertig Karl, som från nu blev landets regent. Och genast skickades åstad den kurir till Döbeln, som det nyss berättats om.

Oförmodat ryckte konungen under tiden till sig en värja, och springande ilade han genom en bakväg ned till borggården. Men återigen blev han gripen och bars uppför trapporna till ett gemak i översta våningen. Dödsblek och med ett skrubbsår på handen, sjönk han ned i en länstol, och där blev han sittande hela dagen med hatten på huvudet. Bredvid honom framsattes madera och vatten, men till en början vågade han ingenting smaka, av fruktan att vinet var blandat med gift. Omkring honom trängdes nyfikna, både med och utan uniform, och många, som han förut hade förtretat i sin makts dagar, höllo sig inte för goda att nu göra narr av honom i hans olycka.

Småningom blev det tystare i rummet. Långsamt skredo timmarna framåt, och skumrasket begynte breda sig i smygar och vrår. Veden brann ned i marmorspislarna, och ingen tände vaxljusen i kronorna. Natten bröt in, frostig och stjärnklar, och de sista fotstegen dogo bort i den knarrande snön på borggården.

Hela slottet höljdes i mörker och stillhet. Endast hos hertigen lyste ännu några fönster. När pendylens visare närmade sig ett, framträdde då några herrar till konungens länstol och meddelade, att vagnen, som skulle föra honom bort, väntade. Med brinnande kandelabrar gingo de framför honom genom stora galleriet, och bakefter följde de andra med uppslagna kappkragar och hattarna på, ty det var kallt. De kunde se sin andedräkt i det matta och fladdrande skenet från vaxljusen. Den långa salens bortre delar sveptes i dunkel, men på sidorna framglimtade hastigt mellan skuggorna bildhuggerier och speglar. Mörkret gapade från de närliggande gemakens vidöppna dörrar. Mörk och tom låg sängkammaren, där den tredje Gustav hade lyfts på paradbädden efter mordskottet på maskeraden. Hur aningsfullt hade inte den övergivna, gamla Lovisa Ulrika i sin sista natt framviskat den förutsägelsen om hans son: »Det blir aldrig någonting av det barnet.»

Störtad fördes han nu ut ur sina egna salar, och ingen grät, och ingen knotade. I den gravlika stillheten hördes bara trampet på de bonade golven och slamret av sabelbaljorna, och utanför stodo vakterna lugnt på post med hakan sömnigt nedborrad i kappan. Knappt en människa syntes på gatorna, när vagnen med den avsatta konungen rullade förbi på väg mot Drottningholm.

Några dagar därefter fördes han vidare bort över isen. Raden av slädar var så lång, att den räckte en halv mil. Efter fem timmars färd begynte runda, tunga, fästningslika torn att resa sig bakom uddarna. Det var det röda Gripsholm, där så många namnkunniga fångar suttit och räknat de långa timmarna. Redan i portvalvet fanns en mörk håla, om vilken det brukade berättas, att den skulle ha varit det fängelse, där den grymma biskop Angermannus inväntade sitt slut, medan mask växte över hela hans kropp. Många andra hemska minnen blickade ut från den gamla borgens fönster, men också många glittrande ljusa, och Gustavs teater stod ännu kvar med sina kulisser, som om han alldeles nyss hade gått därifrån med sitt hov. Här på Gripsholm var det nu, som hans son tills vidare sattes i förvar, under det att behjärtade män togo hand om svenskarnas öde.

När majblommorna begynte att titta fram ur tuvorna på Stockholms kyrkogårdar, mullrade en förmiddag väldiga pukslag från torgen. Tjock och stor med plym i hatten, satt pukslagaren på sin stadiga häst, och framför sig på vardera sidorna om sadeln hade han pukorna som två stora kittlar. Pinnarna skötte han som en sann konstmästare, och det virvlade och dundrade, och folket lopp till. Bakom honom redo härolder i blå kåpor, sållade med kronor, och med stavar i händerna. Sist skred framför ryttarvakten själva den purpurklädda rikshärolden på en snövit springare med purpurschabrak. Han rullade upp ett långt papper och läste ljudeligt något om, att ständerna kallats till möte. Så brukade alla riksdagar börjas, men den här gången var det ingen vanlig riksdag. Därför var det rörelse i mängden. Här skulle tredje Gustavs son utan vidare förklaras avsatt, och därefter blev spörsmålet, vad sedan skulle följa.

Efter några dagar samlades ständerna slutligen i rikssalen framför den tomma silvertronen. Gustav Adolf avsägelse upplästes, och en man av adeln talade om hans skuld till Sveriges ofärd. Med hög röst tillsporde han därefter församlingen, om den biföll, att konungen och hans ättlingar för all tid fråndömdes sin rätt till Sveriges krona. »Ja!» åskade det enhälligt utefter bänkarna. Så blev det länge alldeles tyst. Här mellan de väggar, där hans fader med bländande vältalighet hade försäkrat sig om makten, här i samma sal föll under de ögonblicken enväldet åter till stoft. Den grånade, sjuka gamla hertig Karl, som då hade stått vid hans sida, brast i häftig gråt. Knappt hörbart förmådde han efter en stund framstamma sitt jakande svar på frågan, om han tills vidare fortfarande ville förbli riksföreståndare.

Sedan under riksdagen flöt mycket bläck, ty nu skulle makten fördelas genom den nya grundlag, som ännu hos oss gäller i det mesta. Den skarpögda Hans Järta, som var kunnig i både lagar och hävder och lika klart skönjde styrkan i gammal sed, som han hatade envälde och ofrihet, hoplänkade till stor del de ansvarsfulla orden. Först när den nya ordningen var antagen, valdes hertigen till konung.

Omkring Gripsholms höga murar lövades under tiden almarna. I konungens rum posterade beständigt ett par officerare innanför dörren i full parad med kraghandskar i handen. Som förr fortsatte han att gå och gå med handen på ryggen, ty läsning var nu aldrig hans sak. Det fanns inga andra böcker på bordet än en bibel, en almanacka och en hovkalender. Det var ståtliga rum, som han hade fått att bebo, och det största hade ända sedan Vasarnas tider kallats konungens sängkammare. I det gemaket hade Karl den niondes allvarliga gemål, Kristina, skilts hädan. Redan ett år före sin död lät hon lyfta in en likkista. I den låg hon långa stunder med knäppta händer och slutna ögon för att bereda sig för sin död och drömma sig in i den sista sömnen. Nu täcktes väggarna av vävnader med glada jaktbilder, men på Gripsholm hörde det till aftnarnas ständiga samspråk att viska om syner och spöksagor, och den vidskepliga konungen var mörkrädd. För att skrämma honom påfunno några upptågsmakare att en gång i mörkningen rulla på vinden med ett stort kugghjul, som hade suttit i ett tornur. Det behövdes inte mer, för att han sedan oupphörligt ängsligt skulle snegla mot spiseln eller stanna på foten och lyss. Stundom om nätterna hörde vakterna från hans säng bakom skärmen, hur han låg vaken och suckade. Trötta somnade de på sina stolar eller lade sig ned framför spiselelden med en kudde och den stora bibeln under huvudet.

Utan ett ord skrev han under sin tronavsägelse, och hans barn och hans maka, den blida drottning Fredrika, fingo nu också hålla honom sällskap i fångenskapen. Ofta hämtade drottningen själv de tunga och sura vedträna, som hon sedan plockade in i spiseln. Brasan flammade upp, stormen pep i de djupa fönstersmygarna, ljusen fladdrade i det kalla draget, så att de voro nära att slockna, och beständigt stod dörren på glänt ut till vakterna. Mjuk och fridsam satte hon sig då vid klaveret och spelade, och de spröda tonerna klingade i det ödsliga slottet.

Fram mot julen fick han med de sina för alltid lämna sitt forna kungarike och gick i landsflykt. Mot sina höga fränder visade han sig stolt och kall, och han lät skilja sig från den goda drottningen. Ensam och fattig vandrade han ofta till fots på vägarna i Schweiz och tog in i första bästa hus. Ofta gick han först ut vid mörkrets inbrott. I källarsalarna satt han tyst och spisade bland handelsresande och andra vägfarare, som drogo på munnen åt hans luddslitna men stramt knäppta rock. Källarmästaren berättade, att den ordknappa främlingen kallade sig överste Gustavsson, men få visste, när han kastade sin neddammade filthatt bredvid sig på bänken, att den hjässa, som då blottades, en gång hade burit Vasarnas krona.

Uppe i den lilla alpstaden S:t Gallen samlades sent en februarikväll en hop nyfikna människor utanför värdshuset Vita hästen. De talade om, att överste Gustavsson hade dött, och alla visste nu, vem han var. Vid midnattstid utbars den enkla och svarta träkistan för att bisättas i kyrkan. Steg för steg vankade likbärarna över torget, och framför gingo män i svarta kappor med brinnande facklor. Då och då ljöd en skräll, när någon lucka slogs upp på de lantliga gavelhusen, som hastigt ljusnade fram, allt eftersom facklorna skredo förbi. Huvud vid huvud sträckte sig fram, somliga bara och somliga med sovmössa, för att beskåda det ovanliga sorgetåget, där en fallen konung från ett avlägset land fördes på den mörka båren. Med underliga känslor kastade också många en blick uppåt luften, ty under hela bisättningen lyste över staden ett klart norrsken.

FERSEN MÖRDAS AV STOCKHOLMS PÖBEL.

För svenskarna blev det emellertid av nöden redan strax efter konungens avsättning att se sig om efter en tronföljare, ty Karl den trettonde var till åren, då han blev regent, och han var barnlös. Valet föll på den danska prinsen Karl August, som med sin rättframma natur genast vann folkets gunst. Blott Fersen och andra gustavianer, som höllo fast vid den gamla kungaätten och vid de gamla, förnäma sederna, mottogo honom med köld och skämtade över hans borgerliga sätt, hans korta hals och flammiga ansiktsfärg. Det inträffade då, att prinsen vid en exercis på Kvidinge hed i Skåne fick slag och döende störtade ur sadeln. Genast hördes ett lösmynt prat, att han skulle ha fått förgift på Fersens anstiftan. Tungorna tröttnade inte i sin ondska, och de ordade om, att prinsens livmedikus var Fersens husläkare. Att stryka folket om munnen med sött smicker, som just då var på modet bland generalerna och de styrande, var inte i Fersens smak. Därför var han hatad, och hjältarna för dagen hade ingenting emot, att folket upphetsades mot en så mäktig anhängare av det gamla. Tvetydiga personer ströko omkring på krogarna i Stockholm, höllo tal och bjödo friskt på brännvin och skummande öl. Fersens kusk, som hörde, vad som larmades om hämnd och blod, besvor sin herre för Guds skull att inte visa sig i likföljet, när prinsens kista anlände till staden. Trots sin fasa för pöbelns händer, skrattade Fersen med en axelryckning åt hans rädsla. Utan att akta på det dumma pladdret i gathörnen steg han upp i sin vagn, trogen sin skyldighet som riksmarskalk, och intog vid Hornstull sin plats i processionen.

Törhända drogo i den stunden hågkomster från ungdomen genom hans själ. Kanske påminde han sig en varm juninatt i Paris, då han själv, förklädd till kusk, förde den vackra Marie Antoinette och hennes gemål från det upproriska folket. Tiden hade vandrat sin gång framåt och strött grått i hans hår. Det var just på dagen nitton år sedan dess. Ännu var hon för honom den kvinna, som han aldrig kunde glömma, och hela sitt liv hade han förblivit ogift. Högdragen och med det blå bandet över bröstet, satt han nu i sin granna och gammalmodiga vagn, som hade en gyllne krona på taket, och var och en av de sex vita hästarna leddes av en präktigt utstyrd lakej.

Förbittrad pekade mängden på selarna, som voro lysande röda med förgyllda beslag. Gatpojkarna sprungo omkring hjulen och spottade vagnen full och hurrade sig hesa. Tätt efter kom den svarta och tarvliga likvagnen, som såg förfärlig ut, ty den hade under den långa färden blivit höljd av damm. Den var omgiven av officerare och stånddrabanter, och framför det långa tåget vippade en hel skog av vita plymtoppar, ty där red en skvadron av livgardet till häst. Ändå höjde ingen sin hand för att jaga tillbaka den ursinniga hop av yngre och äldre, som trängde sig allt närmre inpå den grevliga karossen. Sexstyvrar slungades mot spegelrutorna, så att de krossades i stjärnor, och vid Kornhamn och på Stora Nygatan började vedträn och stenar att vina. Fersen, som var alldeles ensam i vagnen, drog sig baklänges mot dynorna, och blod rann i stora droppar på det bleka ansiktet. Till sist sprang han ut ur vagnen och skyndade upp i ett hus, där det var ett traktörsställe.

Nu äntligen blevo fjorton gardister uppställda utanför porten, och bredvid dem höll general Silfversparre på sin häst, men aldrig hade folket sett generalerna så artiga och så yra i huvudet som den dagen. Alldeles bredvid på Riddarhustorget glimtade uniformer och gevär i långa led, men ingen befallde soldaterna att rycka fram och göra slut på upptåget. I stället satt Silfversparre med den trekantiga hatten i handen framför den tjutande hopen av sjåare, lärgossar och gesäller, som behöllo mössorna på. De röda bomullsparaplyer, som svängdes omkring hästen, visade dock, att också välklädda småborgare redan voro lika förryckta som de andra.

»Ja, ni ha rätt, mina vänner, ni ha rätt; varen bara beskedliga!» förmanade han smickrande.

Men det var just, vad de sist av allt hade lust till. Genom en bakväg hade en annan flock knuffat sig upp till traktörssalen i första våningen och letade sig därifrån till den kammare, där Fersen hade dolts. Dagern föll matt och något gråaktig genom fönstret, ty det vette åt gården. Den ståtliga ädlingen, gustavianernas sista ledare, stod där lång och rak på golvet, och det blå serafimerbandet skymtade alltjämt under den svarta, veckiga sorgekappan av flanell.

Med gott samvete och största sinnesköld och behärskning svarade han på sina förföljares dumma beskyllningar, men det retade dem blott än mer. Redan hans värdiga hållning var nog att förarga dem. Det var inte längre fråga om förnuft och mening eller rättvisa mot en värnlös och fullkomligt oskyldig.

»Mördare!» skränade de. »Det var du, som ställde till med den franska revolutionen, och nu vill du göra detsamma här genom att låta förgifta prinsen!»

En skådespelare i gul syrtut var till och med nog gentil att skälla ut honom på fransyska. Fersen tvangs att lämna ifrån sig serafimerbandet, och den ordrika herrn i den gula syrtuten skyndade med segerbytet till fönstret och kastade ned det till den hurrande församlingen på gatan. En man bemäktigade sig hastigt ett stycke av bandet och fäste det som en stridsfana på sin käpp. Hela tiden försvarades dörren till den halvskumma kammaren av en löjtnant och ett par gardister, men de släpades åt sidan, och nu kom general Silfversparre upp och fortsatte som förut att mäkla med patrasket.

»Jag skall själv leda honom i arrest under rådstugan, så att han kan rannsakas», lovade han, liksom hade han ännu givit folket rätt.

»Ja, ja, hurra!» svarades allmänt, men ändå slets sorgekappan från den hatades axlar och fladdrade ut genom fönstret.

Generalen tog då Fersen under armen och begynte att leda honom utför trappan. Också de välmående röda bomullsparaplyerna hade emellertid hittat dit upp och slogo den olycklige över hjässan och borrade sina doppskor i hans kropp och ansikte, så att han höljdes av blåmärken.

Så snart han kom ut på gatan, överfölls han ännu häftigare med hugg och slag av käppar och paraplyer. I hörnet vid Riddarhustorget satt general Vegesack till häst. Fersen klängde sig fast vid betslet, men hästen stegrade sig, och det var nära, att Vegesack hade kastats ur sadeln och fallit under fötterna på de vettvilla slagskämparna. De spottade generalen i ansiktet och ryckte av honom värjan, och först nästa morgon blev den återlämnad till honom i hans hem av en person, som infann sig förklädd till sjöman.

Misshandlad och sönderriven, fördes Fersen av människofloden mot rådstugan och rätt in mellan de uppställda livgardisterna. Puffade och uppbragta, fällde de bajonett och ryckte fram mot hopen, men genast kommenderades: »Gevär på axel!» Stadsvakterna på rådstuggården nappade då till sig sina vapen och sprungo, allt vad de hunno, in i vaktrummen, som brukade kallas korvkitteln, därför att deras eget öknamn var korvar. Där segnade nu Fersen ned på bänken i ett arrestrum, och dörren låstes. Hans yviga hår var fullständigt bortslitet, så att endast några långa strån stodo i vädret. Utmattad vederkvickte han sig en smula med vatten ur en bytta och lutade sig mot väggen. Fanns det då ingen rättfärdighet till, eftersom en människa, som ingenting ont hade gjort, så grymt kunde övergivas av alla! Ännu var det tid för soldaterna att bilda vakt utanför häktet, och hans tankar irrade, och han lyddes till rösterna därute. Skulle det ändå inte till sist mitt i själva folkhopen finnas en enda man nog rättrådig att stiga fram och säga: Håll upp! Skammen blir här vår och inte hans.

Det skymde för hans ögon, och hjärtat kröp samman, när han hörde, hur dörren på nytt stöttes upp.

»Det rum han sitter i», larmade hopen, »är för gott åt honom. Ut skall han och ned i tjuvkällaren under rådstugan!»

Bedjande sträckte han händerna mot de inträdande och lovade att bevisa sin oskuld inför en domstol, blott han fick sitta i fred. Till svar grepo de honom om armarna och släpade ut honom på rådstuggården. Vilda och med fradga på läpparna, slogo de honom till marken, revo av honom skjorta, byxor, strumpor och var tråd och sparkade smuts och jord över kroppen. Hundratals käppar och de röda bomullsparaplyerna kappades ännu om att nå honom med hugg och stick, och »bättre fruntimmer» ryckte till sig lappar av hans kläder och gömde dem i sina väskor till minne.

»Det är synd, att han skall plågas längre!» utbrast slutligen en man i båtsmanskläder. Med detsamma hoppade han upp och stampade på det stackars flämtande bröstet, så att revbenen knäcktes, och livet äntligen flydde.

Skådespelaren i den gula syrtuten hade en stor dag och var ännu med i hopen. Där svängde han Fersens blodiga långhalsduk över sitt stolta huvud och höll tal om friheten. Många voro också hågade att genast tåga vidare till Fersens hus och rycka ut hans syster, grevinnan Piper, men de flesta kände med sig, att de först behövde äta och supa. Några tyckte dock, att de ännu inte tillräckligt hade skymfat den döde, där han nästan oigenkännlig låg framför dem på stenläggningen med utbredda armar och ansiktet åt sidan. De släpade därför den fullkomligt nakna kroppen ned i Rådstuggränden till ett skjul, där polisen brukade båra upp självspillingar och drunknade. Här lade de honom på botten i en tom kista, som var så kort, att fötterna stodo upp över gaveln. Ännu i bortåt två timmar fortsatte sedan de nyfikna att trängas i dörren.

Från staden hördes skrik och larm, fönsterrutor klingade, bryggarkärror skramlade, och öl och brännvin dracks gratis. Det var ingen brist varken på kämpar eller knölpåkar och stenar. Men omsider brakade gevärssalvor i Kyrkbrinken, och sårade och döende buros genom gränderna. När natten föll på, begav sig grevinnan Piper förklädd utåt Saltsjön med många vassa och bittra ord på sin tunga. Nedanför självspillingarnas likhus landade vid samma tid i tysthet en liten roddbåt. I den nedbars den mördade excellensens omhöljda kropp och roddes uppåt den blanka Mälaren till hans gård, Steninge. I parken blev han här jordad för några månader och fördes sedan till Ljungs kyrka bland Östergyllens kornfält. Där sover nu Marie Antoinettes och den gamla tidens orubbligt hängivna vän, som hade åsett så många strider med de rasande folkhoparna och slutligen själv segnade under deras händer.

DEN HUNDRAÅRIGA FREDENS DAGAR.

För gustavianerna fanns det nu inte längre något hopp att få den avsatta konungens son till tronföljare, utan allmänt talades om en dansk prins. Plötsligt väcktes då den tanken, att vad svenskarna behövde, var inte blekt fursteblod, utan en stor och berömd personlighet, en av Bonapartes och den nya tidens egna krigshjältar. Och så upplevdes då den sagan, att de franska revolutionshärarnas tappra soldat marskalk Bernadotte drog in i Birger Jarls Stockholm som svensk kronprins och genast från den stunden tog ledningen över landet.

Med häpnad erfor snart det franska sändebudet, att Karl Johan - så kallades nu kronprinsen - alldeles inte var hågad att göra svenskarna till något lydfolk under den omättliga erövrare, som nyss hade varit hans egen herre och kejsare. Det var annars en allmän tro, att det var förbi med svenskarna, och att det blod, som fläckade gatan vid Fersens mord, blott var ett förebud till ännu hemskare händelser. Som förr skuro de sin julskinka med ro och pratade om sina bedrifter för att glömma sina olyckor, men de påminde om utbrända lampor. Flamma till kunde de nog, ty de voro skrytiga och uppstudsiga, men mörkt såg det ut omkring dem. Långsamt stampade postjakten i vågorna mellan Stralsund och Ystad med nyheter från vida världen. I fem eller sex dagar skakade sedan brevsäckarna på postkärran, innan de brötos i Stockholm. Där drack man skålar för den beundrade kejsar Napoleon, hurrade för hans segrar och knöt handen i byxfickan åt hans nederlag. Då kom en morgon det budskapet, att kejsarens soldater hade marscherat in i svenska Pommern, det sista stycke mark, som ännu fanns åter av alla de forna landvinningarna. Och nu var stunden inne för Karl Johan att handla.

Vid ett möte med Rysslands och Preussens regenter, som redan hade beslutat att gemensamt bjuda Napoleon spetsen, utpekade han för dem på en stor karta sin plan för fälttåget. Också England och Österrike räknades i förbundet, och nu gällde det att för alltid krossa den fruktade jätten.

Ännu en gång trampade svenska soldater de minnesrika slätterna vid Breitenfeld, och vid Leipzig, där härarna slutligen möttes, stodo över en halv million människor i vapen. I flera dagar mullrade drabbningen, och för en gång kämpade svenskar och ryssar sida vid sida. På slagfältet lågo i sitt blod både långhåriga slaver, svartmuskiga fransoser och italienare och ljuslätta holländare och nordbor. Karl Johan, som hade ett avlägsnare byte i sikte, sparde i det längsta sina svenskar, men flera regementen stridde modigt i den häftigaste elden, där Adlercreutz, trygg och säker, satt på sin häst. Slutligen fladdrade de franska fanorna i vild flykt omkring den slagna Napoleon, och Karl Johan ryckte in i Leipzig för att där mottaga sina stormäktiga bundsförvanter.

»Det är nu tre dagar, som jag inte förtärt annat än ost och grovt bröd», skämtade den ryska kejsaren. »Men Ers Höghet har framför oss haft äran att vara den första, som tågade in i staden, och det är därför inte mer än rättvist, att Ni i morgon består oss middag.»

De franska soldaterna voro ju emellertid Karl Johans forna kamrater och deras land hans fädernesland. Han vägrade därför att följa de segrande in på Frankrikes jord. I stället tvang han med sina sparda trupper den danska konungen, som till det sista blivit Napoleon trogen, att avstå Norge i utbyte mot svenska Pommern. Det var för danskarna att växla bort ett lödigt silvermynt mot några osäkra småslantar, som genast halkade undan mellan fingrarna, så att ingenting blev kvar. Men för dem fanns det inte längre något val. Harmsna ropade likväl norrmännen från sitt håll, att de själva ville bestämma över sitt öde. Då ljöd ännu en sista gång den svenska krigstrumman, och det på vägarna inåt Norge. Men striden blev kort, och så slog man då till med ett handslag. Som såta bröder skulle dädanefter norrmän och svenskar sämjas i god förening.

En gammal dröm hade äntligen blivit verklighet, och den åldriga Karl den trettonde omfamnade med beundran den mörkhyade främlingen, som nu stod redo att ärva hans nyvunna dubbelkrona. Kring honom samlades alla med hopp och förväntan. Själv var konungen ju av den gamla ätten från Gustavs dagar, men han hade ingenting annat att vänta än graven. Likt en ny Ane den gamle vacklade han så nedböjd av krämpor och svaghet, att hans röst till sist knappt hördes, när andra talade i rummet, och han måste stödjas under armarna. Ändå visade han ingen missunnsamhet mot den firade trontagaren, utan såg mot honom med en sista vänlig blick, ännu när han låg på sitt yttersta.

Fast Karl Johans väg hade gått över Europas slagfält, skönjde han genast, att vad hans båda folk nu bäst behövde, det var fred. Han hade själv sett tillräckligt mycket av krigets elände. När trumman nu rördes, var det inte längre till krigiska äventyr. Regementets kämpalika timmermän spände sitt vita förskinn om höfterna och satte på sig björnskinnsmössan och ett yvigt lösskägg, som räckte ända till midjan. Sedan svängde de bilan över skuldran. Med klingande spel och en förtrupp av stoltserande lärpojkar och gesäller drog så vaktparaden till kungaborgen, där ett silverlockigt huvud skymtade bakom rutorna.

De isande vindarna kändes bistra för sydlänningen, och stora brasor flammade i slottsspislarna. Gick han ut, stego snödrivorna högt upp kring hans tunna blankskinnsstövlar. Men väcktes staden en natt av brandklockornas klämtslag och gardestrumslagarnas hiskliga larm, då var det gammalt bruk, att kungen skulle vara med. Då igenkändes hans trekantiga hatt i gungande galopp över mängdens huvud, och alla började knuffas och springa mellan sprutor och vattentunnor för att komma närmre. Hur många gånger hade inte aska och gnistor förr på samma vis regnat omkring honom, när han som ung officer med sabeln i hand stormade städer och byar. Som en dundergud såg han också ut på sin häst ännu i den fredliga villervallan, och hurraropen skallade för Karl den fjortonde Johan.

Svårt var det dock för honom att språka med sina undersåtar på deras eget tungomål. Ett par gånger, då han skulle hålla tal, försökte han att skriva upp de svenska orden med fransk stavning för att utläsa dem rätt: »Detta riké, det ailsta i Europa, befriadés fron varje outlenst ouk av éra fairfaiders moud...» Men han märkte, att det var en dålig hjälp, och han var inte den man, som tålde, att någon drog på munnen, då han talade allvarsord. Därför föredrog han sedan att nyttja sitt eget språk. Hans drottning, Desideria, dottern till den rika köpman, som hade nekat honom kvarter i sitt hus, då han bultade på som simpel fältväbel, hade ju också vuxit upp bland helt andra sedvänjor än de svenska. I hennes land var det bruk bland de förnäma att stiga sent upp och leva vid nattligt ljussken. En afton då hon åkte ut till Haga, och månen blodröd höjde sig över vattnet, utropade hon förtjust:

»Å, vilken vacker soluppgång!»

Det hindrade inte, att hon var omtyckt för sin godhet liksom han för sitt majestätiska väsen, men det vållade, att svenskarna inte kunde känna sig lika förtrogna med honom som med en infödd hövding.

Helst styrde han också efter sitt eget tycke, och fast Kopparmatte länge sedan hade ramlat från sin murkna påle, kunde ibland konungen brusa upp till en stränghet, som minde om ofriare tider. Då raspade pennorna, då blev det gny och hot, ty annat hade svenskarna väntat, när de valde en frihetskämpe till konung. Och då tycktes det honom, att de samlade otack över hans vita hår.

»Här får han höra beska sanningar», småmyste stadens tidningsläsare med rökmössan på nacken och ett djupt bloss ur pipan, när de vid lampan vecklade upp sitt Aftonblad. Kvinnfolken och barnen hade däremot annat att tänka på än statens affärer. Ville de räknas som fint folk och en kväll skulle vandra hemåt från en bjudning, måste alltid en piga eller en betjänt gå framför med en lanterna. Var dag hade också sina händelser. Än var det bröllop i grannhuset, och då blev gatan svart av folk. Poliserna hojtade, och trappan var trång dit upp till salen, där bruden förevisades i all sin ståt med nedslagna ögon och näsduken i handen. På sidorna stodo marskalkarna och bröstade sig med armstakar. Nästa gång var det kanske döden, som hälsade på, och då blev det liket, som skulle visas. Återigen tändes ljusen, och från gatan syntes deras svaga dager genom lakanen, som hängde för fönstren.

En höst, när augustisolen brände som hetast, tog det ett hastigt slut på alla folkskockningar. Möttes två personer, hände det, att de försiktigt helst veko undan åt var sin sida. Koleran hade smugit sig in i landet, och liksom under pestens och digerdödens tider fylldes sinnena av dödstankar. Nere på gårdarna bolmade tjära och enris för att rensa luften med sin stickande rök. I något hörn brändes de dödas kläder. Gubbar och gamla gummor stodo där omkring lågorna och rörde med en påk i de sista glödande resterna av en skjorta eller en rock och en hatt. Den oroliga brådskan blev ibland så stor, att det fanns sjuka, som själva fingo ligga och se på, hur deras kista lyftes in i rummet och ställdes på två stolar vid dörren. Så snart allt var slut, nedbars kistan genast om kvällen i portgången. På mörka natten kommo sedan likbärarna och halade kistorna med buller och bång upp på en lång rustvagn, där de skakade och hoppade. Också på landsbygdens vägar syntes emellanåt skrindor, lastade med flera likkistor. Blek och rädd satt körkarlen vid fimmelstången med en kopparplåt hängande över maggropen och munnen ombunden med en duk, som hade doppats i ättika, allt i det bedrägliga hoppet, att det skulle skydda honom mot smitta.

En svalare väderlek gav slutligen fasans veckor en ände, och ljusa och kulna dagar begynte åter att växla som förut.

Småningom med tiden tystnade också de harmsna rösterna kring landsfadern, och alla, som kommo honom nära, förtrollades av hans personlighet. Många stormän hade han också att hälsa i sina dagar. Med alla de många stjärnorna på fracken kunde Berzelius ha tagits för ett sändebud, och en lysande sändeman det var han också, men från vetenskapens fria riken. Och han, som lutade det lockiga huvudet åt sidan och ömsom tvang den trumpnaste att le och ömsom tystnade i svårmod, det var Tegnér. Wallin, psalmsångaren, kom alltid dyster med livstrött blick men orgelbrus i själen och i stämman. Vid deras sida minde Geijer om en klar och stilla sommardag i skogen. Och Atterbom och Almquist bli väl heller aldrig glömda.

Den kungliga åttioåringen hade något nästan prästerligt över sin smala gestalt och det själfulla ansiktet. När han sent om natten satt med sina förtrogna, och ljusen brunno ned i kronorna och flämtade, då talade han om sina förunderliga öden, och hur hans eget liv nu började att skymma. Och då mindes de, som hörde honom, hur maktlösa och sönderrivna svenskarna hade stått, när han kom. Nu kunde de åter lyfta huvudet, och han, den forna krigshjälten, hade som sin bästa gåva skänkt dem den fred, som ännu varar, och som snart är hundraårig.

Under den freden vunno svenskarna småningom ett välstånd, som de aldrig förr hade nått, och som kanske ändå till sist betydde mer för dem än avlägsna landremsor på andra sidan havet. Tvärs igenom riket, ända från Nordsjön till Östersjön, grävdes en kanal; mejselhuggen klingade mot stenblocken, och det byggdes långa trappor av slussar, genom vilka fartygen kunde föras upp från de lägre belägna vattendragen till de högre. Järn och malm uppstaplades till utskeppning, och järnvägsskenor började sträckas genom obygder, där knappt ens Olov Trätälja huggit sig fram med sin yxa.

Sumpiga marker torrlades, och jordbruket uppblomstrade på nytt. En bonde från Adils’ dagar skulle få mycket att begrunda, om han en stund kunde se på, när våra slåttermaskiner vända sina stora, surrande vingar och lägga upp de bundna kärvarna, som vore ett sådant konststycke den enklaste sak.

Ännu för litet sedan hittades nog en och annan, som inte kunde läsa sitt eget prästbetyg eller skriva sitt namn. Men nu få vi leta sådana gamlingar, ty det beslöts, att minst en folkskola skulle upprättas i var socken, och nu äro svenskarna kunnigare i bok än de flesta andra folk.

I Riddarhusets gamla sal står väl ännu Gustav Vasas elfenbensstol, på vilken lantmarskalken förr tronade under adelns sammankomster vid riksdagarna. Ännu äro väggarna klädda med kopparskivor, på vilka de gamla ättevapnen äro målade, och når dem ett vinddrag, då rasslar det som i rustningar. Men den tid är förbi, då det höglovliga ridderskapet här förde sin talan. Utan någon blodig fejd avsade sig ständerna sin makt, och det bildades i stället två kammare, där dugliga medborgare kunde inväljas utan hänsyn till deras stånd. Lantmännen samlades också en tid till en mäktig grupp, och sedan blev det arbetarnas tur att bättra sin ställning, och även kvinnorna framträdde allt mer i det medborgerliga livet. Under tiden brast föreningen med Norge. Men här skall inte förtäljas om, vad som är, utan om det, som skedde under gångna år, under de strider, som byggde hela vår nuvarande odling. De utkämpades av hela folket gemensamt, fast vi veta så mycket mer om våra namnkunniga och berömda än om de tusen andra, som ligga i kyrkogårdarna utan kors och sten.

Många stordåd ha lyst upp de striderna, och de säga oss, att stora gärningar aldrig skola felas, så länge ett folk har viljan att utföra dem.

URA-KAIPAS GRAVDÖS.

Ett moln steg upp framför solen, och tallar och strån böjdes för stormbyn och det smattrande regnet.

Med ens framljusnade åter solskivan ur töcknet, först som en blek ring, sedan i sina strålars fulla glans, och regnet upphörde. Allt glimmade och kvittrade och sjöng som i en nyfödd värld, där ingen död fanns. Ekorren hoppade ut på grankvistarna, som kastade en strid skur av glitter från sina våta barr, fotsteg tassade i mossan, och friska, klara barnröster stämde in i skogens jubel.

Det var en skara ungdom. som var ute på strövtåg och nyss hade sökt en stunds skydd under de höga träden. Och se, bredvid en bräckt och splittrad fura stod på den soliga gläntan en gravdös av hopvältrade block och med en stor häll till tak.

»Det här måste vara Ura-Kaipas grav!» utropade en halvvuxen yngling och lade stadigt och fast sin hand på kanten av hällen.

»Karilas, Karilas!» ljöd det som en viskning under hällen. »Redan på stämman känner jag igen det gulskinande folket. Karilas, Karilas!»

Men viskningen var så svag, att det knappt var någon annan än ynglingen, som hörde orden. Den lät mer som ett prassel i den stillnande vinden.

Silvergrå mossa täckte stenarna, och på hällen syntes ännu de små gropar, i vilka trälar och fränder efter gravölet länge hade fortsatt att bränna sin offerkåda. l ödsliga nätter trodde de sig ofta höra, hur den döda hövdingen steg ut över de klirrande skärvorna efter de krossade lerkrukorna och blåste i sin gälla björnpipa för att gå på jakt. Vedpinnarna hade då länge sedan svartnat under den gryta, som de hade lämnat framför hans fötter, och småningom, allt som åren gingo, dogo de själva bort. Häxkvinnor och andra besynnerliga ensittare tröttnade ändå inte att smörja stenen med fett och brumma sina besvärjelser, och mörkret låg tungt över människornas tankar. Men var gång det så kom oväder i sinnena, och skymningen tycktes djupast, stod alltid solen närmast, och den, som var trägnast i att hoppas, blev också den, som merendels säkrast fick rätt.

Nu stod där den unga skaran, klädd som det är bruk i våra dagar, ty det var nu i år som är. Hallonsnår med mogna bär klängde mellan stenblocken, och ynglingen hette inte Karilas, men han var Karilas’ ättling och honom påfallande lik. Jag är inte ens fullt säker, att det inte var du själv, just du, som nu sitter och läser den här raden. Och var det inte du, så gå ut i skogen eller upp på höjderna med dina vänner, eller gå ensam, ty där finner du Ura-Kaipas gravdös!

Just dig var det, som han sökte med sin viskning, fast du växer till en fri man och aldrig vill låta sälja dig till någons träl. Något av dig, något av din egen varelse var också med redan i dina fäders verk och strider, liksom något av dig alltid skall leva kvar i dina efterkommande intill sista led. Osynlig, ofödd var du med, då Karilas bands på offerstenen, och du var med bland pilgrimerna, som lyfte sina kors och tågade till Jerusalem. Om du hade ärvt dina fäders minne av livet, liksom din själ och ditt ansikte ärvt så många drag, då skulle du nu här i boken kunna peka på de olika berättelserna om det förflutna och säga: »Här är allt riktigt förtäljt, men här har sagan råkat vilse. Så gick det inte till. Jag vet, hur det var.»

Men nu veta vi ingenting annat om det förgångna, än vad vi kunna leta samman ur sägner och skrifter. Ofta måste vi tycka, att människorna liksom besattes av onda andar, där de kämpade i sitt blod om makt - makt att förtrycka, makt att väpna sig mot sin överman, makt över både jord och luft. Mitt ur stridsvimlet sträcktes ändå alltid händer - och det var de starkaste - mot något ovanskligare, mot det som var rätt och sant. Böj dig in i gravdösen, och tala med den gamla Ura-Kaipa! När du vänjer dig vid skumrasket, skall du snart se, hur han sitter och kisar mot solljuset och räcker dig sin hand, medan han viskar sitt sorgsna: »Karilas, Karilas!»

Berätta om Ansgar och mäster Olov, och varför så många ljus tändas på julmorgonen! Långt borta låg landet, och havet skummade utefter klippstränderna, som främlingen ogärna närmade sig med sina skepp. Då togo männen titt och ofta sina vapen och drogo ut och fejdade med främlingen på hans egen mark. Vem kunde då spå, att Nordens segaste krigarfolk ändå till sist skulle bli det första, som vigde in nya tider med en hundraårig Frodefrid! Säg Ura-Kaipa allt, som är att säga. Låt honom ana, hur det nu går till på jorden! Förtälj, hur du kan trycka ditt öra till en lur och höra en annan tala på flera dagsresors avstånd eller urskilja ett sorl av spridda ord och ljud från olika städer och gårdar, liksom om människorna beständigt flyttade varandra närmre och mer och mer förenades till ett enda stort väsen. Berätta, hur vi dag efter dag bygga vidare på samhället, låta det föråldrade falla och resa nya spiror, så att det hela i sin fulländning blir många gånger märkvärdigare än alla de byggen, som skogens bin forma med sin flit. Du vet så mycket mer än Ura-Kaipa, som inte ens kunde räkna sina egna stenyxor. Tala om, hur det ser ut på solen och på månen, och att jorden är rund som en kula, och att det bor människor på andra sidan! Jag fruktar, att den svårmodiga skuggmannen då klentroget och förtretat kommer att vända sig bort och svara: »Ura-Kaipa är en vis man. Ura-Kaipa låter inte inbilla sig, att människorna kunna gå med fötterna uppåt som flugor. Gå din väg, och stör inte hans gravsömn med sådant barnpladder!»

Och då skall du märka, att mycket blivit olika, men att mycket ändå är sig ganska likt. Ura-Kaipa kunde fälla tårar som vi, och som vi kunde han sakna och längta. Grym och hård stod han vid offerstenen, men i dunklet såg han ändå på sitt skumma vis skillnaden mellan rätt och illa. Sakta, småningom, förändras allt omkring oss, liksom skogen växer, också medan du sover. Ännu äro vi bara ett stycke på vägen, och den blir lång. Snabbast förvandlas det yttre, långsammast vårt eget sinne. Och dock är den förvandlingen den förnämsta. Detta är det första och det sista, som vi lära vid vår vandring över alla de döda ben, som nu vittra i hävdens tindrande natt. Den blyga och försagda sanningsrösten inom oss själva var det alltid svårast att följa. Men lyss till den stämman, när du vänder hemåt från Ura-Kaipas gravdös! Längta, att bli en stor och god människa, en hjälte, inte blott när mångas ögon följa dig, utan lika mycket i den tysta stund, då ingen ser dig! Var timme, som rätt förvaltas, skall räknas tiden till godo och med klangen av äkta guld läggas till de tusen andra i hennes eviga skattkammare.

TIDSTAVLA för andra bandet

GUSTAV VASA

1520 i december vandrade Gustav Vasa i Dalarna och besökte Bankhyttan, Ornäs, Isala och Mora.

1521 började han befrielsekriget och utsågs till riksföreståndare.

1523 valdes han till konung och intågade i Stockholm.

1524 tillställde vederdöparna orollgheter i Stockholm

1526 talade Gustav till allmogen på Uppsala högar och gästade Johannes Magni. Samma år lät han Peder Sunnanväder och mäster Knut hålla skymfligt intåg i huvudstaden.

1527 höll han riksdag i Västerås och genomdrev reformationen.

1528 måste Daljunkaren fly till Tyskland och blev där avrättad.

1532 försökte konung Kristian att återtaga Sverige, men misslyckades.

1533 straffade Gustav anstiftarna av klockekriget

1542 började Dacke sitt uppror.

1543 blev han skjuten.

1560 dog Gustav Vasa och efterträddes av Erik XIV.

VASA-ARVET

1562 förmälde sig hertig Johan med Katarina Jagellonica.

1563 tillfångatogs han och fördes till Gripsholm.

1564-1566 vann Klas Kristersson Horn segrar över danska flottan på Östersjön.

1567 mördades Sturarna.

1565 blev Erik avsatt och fängslad.

1576 började Johan III ånyo införa katolska kyrkobruk.

1577 dog Erik XIV på Örbyhus.

1557 valdes Sigismund till konung i Polen.

1592 dog Johan UI och efterträddes av Sigismund.

1593 hölls Uppsala möte; samma år kom Sigismund till Sverige för att krönas.

1594 blev Sigismund krönt och återvände till Polen.

1595 kom han än en gång till Sverige, men blev slagen vid Stångebro och flydde till Polen.

1600 blevo några av hans anhängare bland rådsherrarna halshuggna l Linköping.

1611 dog Karl IX i Nyköping och efterträddes av Gustav Il Adolf.

SEGRARNAS DAGAR.

1618 gjorde de bömiska protestanterna uppror mot kejsar Mattias.

1619 korades Ferdinand II till tysk kejsare.

1630 seglade Gustav Adolf över till Pommern.

1631 besegrade han Tilly vid Breitenfeld, erövrade Wyrzburg och tog vinterkvarter i Mainz.

1632 gick han över Lech, intog Mynchen, hindrade Wallenstein att erövra Nyrnberg, följde honom sedan till Sachsen och stupade vid Lytzen den 6 november.

1634 mördades Wallenstein.

1640 flydde Maria Eleonora från Sverige.

STORVÄLDETS KRONA.

1642 begav sig Karl Gustav till Tyskland och ingick såsom frivillig i Torstenssons här.

1645 utnämndes han till svensk överfältherre.

1654 avsade sig Kristina regeringen och efterträddes av Karl Gustav.

1655 började Karl Gustav krig med Polen. Samma år övergick Kristina i Innsbruck offentligen till katolska kyrkan. 1689 dog hon i Rom.

1657 förklarade Danmark krig mot Sverige; Karl Gustav ryckte in i Jylland.

1658 tågade Karl Gustav över Bälten och tvang danskarna att sluta fred i Roskilde. På hösten samma år började han sitt andra krig mot Danmark och försökte intaga Köpenhamn, men misslyckades.

1660 dog han i Göteborg.

NU FYLLAS KR0NANS BODAR.

1660-1672 regerade Karl XI:s förmyndare.

1674 måste Sverige skicka trupper mot Frankrikes fiender i Tyskland.

1675 blevo dessa trupper besegrade, och Danmark förklarade krig.

1676 slog Karl danskarna vid Lund.

1679 slöt han fred med Danmark.

1680 började han sin reduktion.

1689 dog drottning Kristina i Rom. (Se »Storväldets krona».)

1697 dog Karl XI och efterträddes av Karl XII.

KAROLINERNA.

1699 ingingo Ryssland, Sachsen och Danmark förbund mot Sverige.

1700 besegrade Karl XII danskarna på Själland och ryssarna vid Narva.

1701-1704 besegrade han polackerna och tvang dem att avsätta August.

1794-1706 förde han krig med Sachsen och tvang August till fred.

1707 ryckte han in i Ryssland.

1709 den 27 juni besegrades han vid Poltava och flydde sedan till Turkiet.

1710 slog Stenbock danskarna vid Hälsingborg.

1713 tillfångatogs Karl av turkarna under kalabaliken i Bender.

1714 red han från Demotika till Stralsund.

1715 återkom han till Sverige.

1718 den 30 november stupade han vid Fredrikshald.

NU DANSA KRIGARNA PÅ BLOMSTERÄNG.

1720 blev Karl XII:s svåger Fredrik l svensk konung.

1724 började Jonas Alströmer anlägga fabriker i Alingsås.

1733-1734 utgav Olov Dalin skriften Argus.

1738 måste Arvid Horn avgå från regeringen, och Hattpartiet kom till makten. Vid samma tid uppehöll sig Linné såsom läkare i Stockholm.

1741 blev Linné professor i Uppsala.

1744 hämtade Karl Gustav Tessin drottning Lovisa Ulrika från Preussen.

1745-1751 var Tessin gunstling vid hovet och handledare för kronprins Gustav. Under samma tid var Polhem sysselsatt med ombyggnaden av Södersluss, och Svedenborg hade sina första andeuppenbarelser.

SNILLENAS KONUNG.

1751 dog Fredrik I och efterträddes av Adolf Fredrik.

175 skildes Tessin i ovänskap från hovet.

1755 tillställdes i bondeståndet stormiga uppträden mot talmannen Olov Håkansson.

1756 skilde ständerna Olov Dalin från hans läraretjänst vid hovet, och Lovisa Ulrika företog sitt revolutionsförsök.

1771 dog Adolf Fredrik och efterträddes av Gustav III.

1772 i augusti företog Gustav III sin första revolution.

1778 föddes Gustav IV Adolf.

1782 dog Lovisa Ulrika.

1788 började Gustav III krig med Ryssland.

1789 företog han sin andra revolution.

1792 försiggick det s. k. Viborgska gatloppet; något senare segrade svenska flottan över den ryska vid Svensksund. Den 16 mars blev Gustav lll mördad av Anckarström.

DEN HUNDRAÅRIGA FREDEN.

1764 föddes Bernadotte.

1780 gick han i krigstjänst.

1789 började franska revolutionen.

1791 sökte Fersen hjälpa Ludvig XVI och Marie Antoinette att fly till utlandet.

1793 blev Marie Antoinette avrättad.

1794 utnämndes Bernadotte till general.

1796 blev Gustav IV Adolf myndig konung.

1808 inföllo ryssarna i Finland, och Sveaborg överlämnades; på hösten segrade Döbeln vid Jutas, Adlercreutz vid Oravais och Sandels vid Virta bro.

1809 den 13 mars avsattes Gustav IV Adolf; ny regeringsform antogs, och Karl XIII valdes till konung.

1810 dog Karl August; Fersen mördades av Stockholms pöbel, och Bernadotte valdes till svensk tronföljare.

1813 besegrades Napoleon vid Leipzig.

1814 besegrades Danmark, och föreningen med Norge ingicks.

1818 blev Karl XIV Johan konung.

1832 fullbordades Göta kanal.

1834 härjade koleran i Sverige.

1837 dog Gustav IV Adolf i S:t Gallen i Schweiz.

1842 utfärdades folkskolestadgan.

1865 antogs ny riksdagsordning.

1905 upphörde föreningen med Norge.