BARNBIBLIOTEKET SAGA: 98

Det Gyllene Skinnet

GREKISKA SAGOR

Berättade av NH Hawthorne

Översatta av Ebba Nordenadler

Red: A Hammarlund

STOCKHOLM

SVENSK LÄRARETIDNINGS FÖRLAG

STOCKHOLM 1924

KUNGL. HOVBOKTRYCKERIET
IDUNS TRYCKERI AB.

Företal

Sagorna i denna bok äro hämtade ur en fri bearbetning, som den framstående amerikanske författaren Hawthorne på sin tid gjorde för att roa sina egna barn. Det vill säga, den fantasirike diktaren följde ju i huvudsak de grekiska förebilderna. Men han tillät sig små utvikningar från ämnet och reflexioner, som framkallats av vår tid och dess tänkesätt.

Han framhåller visserligen i sin inledning skillnaden mellan de gamla grekernas tänkesätt och den moderna mänsklighetens, vars ideal äro byggda på kristen grund. Men han underskattar därför ej den sunda kärna, som ligger bakom dessa fabler från vårt släktes ungdomstid.

Ty i sina sagor om hjältar och andra stora män ha grekerna lagt in så mycket sant och gott, som aldrig kan bli föråldrat, och under alla tider står efterföljansvärt. Även i den mest fantastiska förklädnad framträder här modet och självuppoffringen som det mest eftersträvansvärda för en människa.

Sådana typer som Jason, Herkules och Teseus, för att endast nämna dessa tre, visa hän på en ädel livsuppfattning. Deras strider mot jättar och andra odjur äro visserligen sagolika och nästan otroliga. Men de ha sin mening i alla fall. De tala, i sagans språk, om mänsklighetens strid för sina ideal mot livets råa och mörka makter.

Någonting enkelt, stort och friskt som saltskummet från Medelhavet vilar över den gamla grekiska sägnen. Dess gestalter ha därför aldrig kunnat dö. Under århundraden ha de fångat människornas fantasi, särskilt barnens.

När Saga-biblioteket upptagit denna lilla samling grekiska sägner, har det därför skett i full visshet om, att de ha en plats att fylla och att de vackra och fantasirika gestalterna från det gamla Grekland ännu förmå fängsla barnasinnen även här uppe i det kyliga Norden.

Det Gyllene Skinnet

Jason, den avsatte kungens av Jolkos son, skickades redan som liten gosse bort från föräldrahemmet för att uppfostras av den underligaste skollärare ni väl någonsin hört talas om. Denne man tillhörde nämligen det folkslag, som kallas centaurer. Han bodde i en grotta, hade en mans huvud och överkropp samt i övrigt en vit hästkropp. Han hette Kiron, och fast han såg så besynnerlig ut, var han en mycket erfaren och skicklig lärare och hade många lärjungar, som efteråt gjorde honom heder genom att bli ryktbara män. Herkules, som ni alla hört talas om, var en bland dem, likaså Akillevs, Filoktetes samt Eskulapius, som blivit vida ryktbar som läkare. Den gode Kiron lärde sina elever i stället för att skriva, läsa och räkna att spela på harpa, bota sjukdomar, nyttja svärd och sköld samt andra saker, som på den tiden ingingo i en god uppfostran.

Jag har emellanåt misstänkt, att Kiron, när allt kom omkring, inte var skapad på annat sätt än vanligt folk. Men eftersom han var en snäll och glad gammal själ, hade han för vana att leka häst och skumpa omkring i skolrummet på alla fyra och låta de små skolgossarna rida på sin rygg. Och så, när lärjungarna i sin tur blivit gamla och gungade sina små barnbarn på knäet, berättade de för dem om sin egen barndoms alla lekar, och då inbillade sig småttingarna, att deras farfar fått sin uppfostran av en man, som var till hälften människa och till hälften häst. Små barn förstå inte alltid, vad som berättas för dem, och få ofta, som ni nog veta, så konstiga idéer i huvudet.

Hur det nu är med den saken, har sagan alltid berättat, att Kiron hade en människas huvud och överkropp men för övrigt var skapad som en häst. Tänk er bara hur den gamle allvarlige herrn skumpade omkring i skolrummet och kanske trampade någon av småttingarna på tårna och viftade med svansen i stället för pekpinnen! Jag kan just undra hur mycket smeden tog betalt för en omgång skor åt honom!

Jason bodde alltså i grottan hos den fyrfotade Kiron från det han var ett helt litet barn till dess han vuxit upp till yngling. Jag tvivlar inte på, att han blev en mycket skicklig harpspelare, kunnig i vapnens bruk och tämligen hemmastadd i läkekonsten och framför allt en duktig ryttare. Ty när det gällde att lära ungdomar att rida, måste Kiron ha varit överlägsen alla andra lärare.

Så gingo åren, och när Jason vuxit upp till en storväxt, kraftig yngling, beslöt han att söka sin lycka ute i vida världen utan att först fråga Kiron till råds eller ens tala om saken med honom. Detta var nog mycket oförståndigt, och jag hoppas, att ingen av er, mina små vänner, någonsin kommer att följa Jasons exempel. Men ser ni, det var på det sättet, att han under tiden fått reda på, att han var en kunglig prins, och att hans far, kung Eson, blivit störtad från sin tron av en viss Pelias, som nog också skulle ha mördat Jason, om inte gossen blivit gömd i centaurens grotta. Och nu, då han var stor, beslöt han att ta saken i egen hand och straffa den ondskefulle Pelias, som störtat hans gode fader från tronen och gjort sig själv till kung.

Han tog ett spjut i vardera handen, kastade en leopardhud över axlarna för att skydda sig mot regnet och började sin vandring. Han var mycket stolt över sina sandaler, som en gång varit hans faders. De voro vackert broderade och fastgjordes vid fötterna med guldband. Han väckte uppseende, var han drog fram, och kvinnor och barn rusade ut, då han gick förbi, och undrade, vart den vackre ynglingen med leopardhuden och de fina sandalerna tänkte bege sig, och vilka hjältedåd han ämnade utföra med sina båda spjut.

Efter någon tids vandring kom Jason till en brusande flod, som tycktes vara för djup att vada över och för strid att simma över. Någon bro syntes inte till, och om det också funnits en båt, hade den inom ett ögonblick krossats mot de vassa klippspetsar, som överallt stucko upp ur vattnet.

– Stackars lille gosse! kraxade en röst tätt bredvid honom. Han måtte ha fått en klen uppfostran, eftersom han inte vet, hur han skall komma över en sådan här liten ström. Eller är han kanske rädd för att blöta sina fina sandaler? Det är verkligen synd, att hans fyrbente lärare inte är här och bär honom över på sin rygg!

Jason såg sig förvånad omkring, för han hade inte haft en aning om, att någon fanns i närheten. Bredvid honom stod en gammal gumma med en trasig mantel över huvudet och axlarna. Hon stödde sig mot en stav, vars ena ände var utskuren i form av en gök. Hon såg förskräckligt gammal och rynkig ut, men hennes bruna ögon voro så stora och underbart vackra, att Jason inte fäste sig vid någonting annat än dem. Gumman höll ett granatäpple i handen, ehuru frukttiden för längesedan var förbi.

– Vart skall du gå, Jason? frågade gumman.

Hon tycktes känna hans namn. Nå, de där stora ögonen sågo för resten ut, som om ingenting var fördolt för dem, varken det förflutna eller det tillkommande. Medan Jason stirrade på henne, struttade en påfågel fram och ställde sig bredvid henne.

– Jag är på väg till Jolkos, svarade den unge mannen, för att uppmana den elake kung Pelias att stiga ned från min faders tron och låta mig regera i hans ställe.

– Jaså, sade gumman. Nå, om så är, behöver du ju inte ha så förskräckligt bråttom. Tag mig på ryggen och bär mig över vattnet, så är du en snäll gosse. Jag och min påfågel har något att bestyra på andra sidan floden, alldeles som du själv.

– Kära mor, svarade Jason, du kan knappt ha ett så viktigt ärende som att störta en kung från hans tron. Och för resten ser du väl själv, hur strid floden är. Om jag skulle råka snava, skulle strömmen sopa bort oss båda två mycket lättare än det där uppryckta trädet. Jag ville gärna hjälpa dig, om jag bara kunde, men jag tvivlar på, att jag är nog stark att föra dig över floden.

– Ja, då är du inte heller tillräckligt stark att störta kung Pelias från tronen, sade gumman hånfullt. Och för resten, om du inte vill hjälpa en fattig gumma i hennes nöd, passar du inte till kung. Ty varför skola kungar finnas om inte för att hjälpa de svaga och förtryckta? Men gör som du behagar! Antingen tar du mig på ryggen eller också skall jag, gammal och skröplig som jag är, bjuda till att själv vada över floden.

Gumman stötte vid dessa ord med sin stav i floden liksom att söka fotfäste i dess steniga bädd. Men Jason blygdes redan över sin vägran att hjälpa henne. Han kände, att han aldrig skulle förlåta sig själv, om den stackars gumman drunknade i floden. Den gode Kiron – vare sig han nu var till hälften häst eller inte – hade lärt honom, att det vackraste sättet att använda sin styrka var att hjälpa de svaga, och likaså, att han borde behandla varje ung kvinna som sin syster och varje gammal som sin mor. Och när nu Jason drog sig dessa lärdomar till minnes, böjde han knä och bjöd gumman sätta sig upp på hans rygg.

– Eftersom du tycks ha så brått att komma över till andra stranden, skall jag försöka bära dig dit, sade han. Men nog tror jag det blir svårt. Om floden är för strid för mina krafter, så rycker den oss båda med sig.

– Det har ingen fara, svarade gumman.

Hon slog armarna kring Jasons hals, han rätade upp sig och gick modigt ut i det skummande vattnet. Påfågeln flög upp på gummans ena axel. De båda spjuten voro Jason till god hjälp, när det gällde att leta sig fram mellan klipporna.

Men då han hunnit halvvägs ut i den kalla floden, klämdes hans ena fot så fast mellan ett par stora stenar, att han under sina försök att komma loss förlorade den ena av sina vackra sandaler.

Jason, kunde inte undertrycka ett förargat utrop.

– Vad har hänt? Är det något på tok, Jason? frågade, gumman.

– Ja, det är just vad det är, svarade han. Jag har tappat en sandal här mellan stenarna. Hur skall jag nu ta mig ut vid kung Pelias hov med blott en broderad sandal!

– Ta det inte så hårt, sade gumman glättigt. Du har aldrig haft bättre tur än då du tappade den där sandalen. Det övertygar mig om, att du just är den person, som Talande eken har berättat om.

Tillfället var just inte lämpligt för Jason att fråga vad Talande eken sagt. Men gummans muntra röst livade upp honom, och för resten hade han aldrig förr i sitt liv känt sig så stark och kraftfull, som sedan han tagit denna gamla kvinna på sin rygg. Snart nådde han den andra stranden och satte ned gumman och hennes påfågel oskadda i gräset. Men när detta var gjort, kunde han ändå inte låta bli att helt nedslagen titta på sin nakna fot.

– Du får så småningom ett par ändå vackrare sandaler, sade gumman med en vänlig blick ur sina vackra bruna ögon. Låt bara kung Pelias få se en skymt av den där nakna foten, så lovar jag dig, att han blir askgrå i ansiktet. Där går din väg, Jason, och min välsignelse följer dig. Och när du sitter på din tron, så tänk på gumman, som du hjälpte.

Vid dessa ord smålog hon mot honom och linkade bort. Om det nu var skimret i hennes vackra bruna ögon, som spred en strålglans kring henne, hur som helst, Jason inbillade sig, att det trots allt låg någonting mycket majestätiskt i hela hennes hållning. Ehuru hon linkade, som om hon varit ansatt av svår reumatism, föreföll det honom, som om hon rört sig med en drottnings behag och värdighet. Påfågeln, som flugit ner från hennes axel, struttade bakom henne med stolt utbredd stjärt som för att låta Jason beundra dess skönhet.

När gumman och påfågeln voro ur sikte, fortsatte Jason sin färd. Slutligen kom han till en stad, som låg vid foten av ett berg inte långt från havet. Utanför staden vimlade det av högtidsklädda män, kvinnor och barn, som synbarligen firade en fest. Folkskaran var tätast nere vid stranden, och Jason såg en rökstrimma ovanför deras huvuden, vilken ringlade sig upp mot den blå himlen. Han frågade en av åskådarna, vad staden hette och varför så många människor voro samlade.

– Detta är kungariket Jolkos, svarade mannen, och vi äro kung Pelias undersåtar. Vår härskare har kallat oss tillsamman för att se honom offra en svart tjur till Neptunus, som påstås vara hans far. Kungen står därborta, där röken stiger upp från altaret.

Medan mannen talade, betraktade han Jason med stor nyfikenhet. Ty dennes klädedräkt var helt olika alla de andras. Jason märkte, att mannen i synnerhet stirrade på hans fötter, varav den ena ju var naken och den andra prydd av hans faders broderade sandal.

– Titta på honom! Titta på honom! sade mannen till sin granne. Ser du? Han har bara en sandal på sig!

Då började först grannen och sedan den ena efter den andra att häpna stirra på Jason, i all synnerhet på hans fötter, och han hörde, hur de viskade till varandra:

– En sandal! Bara en sandal! mumlade de. Mannen med bara en sandal. Här har vi honom äntligen! Varifrån kommer han? Vad tänker han göra? Vad skall kungen säga till mannen, som har bara en sandal!

Stackars Jason var mycket förlägen på samma gång som han tyckte, att människorna i Jolkos voro mycket illa uppfostrade, då de kunde göra så mycket väsen av en tillfällig brist i hans klädsel. Under tiden knuffades Jason framåt – eller kanske var det så, att han själv banade sig väg – så att han inom kort stod tätt bredvid altaret, på vilket kung Pelias offrade den svarta tjuren.

Folkets häpna mummel vid åsynen av Jason med hans ena nakna fot övergick snart till ett högt sorl, som störde ceremonierna. Kungen, som höll den stora offerkniven högt lyftad för att stöta den i tjurens strupe, vände sig vredgad om och spände ögonen i Jason. Folket hade nu dragit sig litet tillbaka, så att Jason stod ensam på en öppen plats mittemot den uppretade kungen.

– Vem är du? röt konungen och rynkade hotfullt ögonbrynen. Och hur vågar du störa tystnaden, då jag offrar en svart tjur åt min fader Neptunus?

– Det är inte mitt fel, svarade Jason. Ers majestät må i stället klandra de ohyfsade undersåtar, som ställt till allt detta väsen, därför att jag råkat tappa den ena av mina sandaler.

Då Jason sade detta, kastade kungen en uppskrämd blick på hans fötter.

– Åhå, mumlade han, här har vi sannerligen mannen med bara en sandal! Vad skall jag ta mig till med honom?

Och han slöt handen ännu hårdare om den stora kniven, som om han haft stor lust att hellre döda Jason än tjuren. De, som stodo närmast, hörde kungens ord, fast han talat så lågt. Ett sakta sorl hördes på nytt, som inom kort övergick till höga rop:

– Mannen med bara en sandal har kommit! Profetian har gått i fullbordan!

För många år sedan hade nämligen Talande eken i Dodona sagt Pelias, att en man, som bar sandal på ena foten, skulle störta honom från tronen. För den skull hade han gett sträng befallning, att ingen man som inte bar sandaler på båda fötterna, någonsin skulle få träda inför hans ansikte. En av hans officerare, som ständigt uppehöll sig i palatset, hade intet annat att göra än att undersöka folks sandaler och på den kungliga skattkammarens bekostnad förse dem med nya, så snart de gamla började se utslitna ut.

Kung Pelias hade under hela sin regering aldrig blivit så upprörd och skrämd som vid åsynen av stackars Jasons ena nakna fot. Men som han av naturen var en oförvägen och hårdhjärtad man, fattade han snart mod och började fundera på hur han skulle kunna göra sig kvitt den där förskräcklige främlingen, som hade bara en sandal.

– Min käre unge man, sade kung Pelias med så vänlig röst som möjligt, på det Jason inte skulle fatta några misstankar, du är hjärtligt välkommen till mitt kungarike. Att döma av din klädsel måtte du ha färdats en lång väg. Ty i denna trakt är det inte modernt att använda leopardhud till mantel. Jag vore tacksam, om du ville säga mig ditt namn och var du blivit uppfostrad.

– Jag heter Jason, svarade den unge främlingen, och alltsedan jag var mycket liten har jag bott i centauren Kirons grotta. Han var min lärare och har lärt mig musik och att rida och att läka sår men också att tillfoga sår med mina vapen.

– Jag har hört talas om Kiron, skolläraren, sade kungen, och att det ryms mycken visdom och lärdom i hans huvud, fast det råkar sitta på en hästkropp. Det gläder mig storligen att få hälsa en av hans lärjungar välkommen till mitt hov. Men för att pröva hur mycket vishet du lärt av en så skicklig lärare, skulle jag gärna vilja göra dig en fråga, om du tillåter det?

– Jag ger mig inte ut för att vara vidare vis, svarade Jason. Men fråga vad du behagar, så skall jag svara så gott jag kan.

Det var kung Pelias mening att snärja in den unge mannen och narra honom att säga någonting, som skulle störta honom i fördärvet. Med ett listigt leende sade han därför:

– Vad skulle du göra, tappre Jason, ifall det fanns en man, om vilken du hade goda skäl att tro, att han beslutat att krossa och dräpa dig

– vad skulle du göra, säger jag, om denne man stod inför dig och var i ditt våld?

När Jason lade märke till den ondskefulla blicken i kung Pelias ögon, anade han, att kungen upptäckt i vilket ärende han kommit och ämnade vända hans egen dom mot honom själv. Men ärlig och redbar, som unge Jason var, beslöt han att i alla händelser öppet säga hur han skulle handla, om han hade en dödsfiende i sitt våld. Efter ett kort övervägande svarade han därför med fast och manlig röst:

– Jag skulle skicka en sådan man att hämta det Gyllene Skinnet.

Detta företag var det allra svåraste och farligaste av alla företag i världen. Ty för det första måste man göra en lång resa över okända farvatten. Det fanns knappt något hopp, att en ung man, som företog denna färd, skulle lyckas hämta det Gyllene Skinnet eller komma med livet tillbaka hem för att berätta om de faror han utstått. Kung Pelias ögon lyste därför av glädje, då han hörde Jasons svar.

– Väl sagt, du man med bara en sandal! sade han. Drag alltså bort och hämta, med fara för ditt liv, det Gyllene Skinnet åt mig.

– Jag går, svarade Jason lugnt, och om jag misslyckas, behöver du inte oroa dig för, att jag någonsin skall återkomma. Men om jag vänder åter till Jolkos med det Gyllene Skinnet, då, kung Pelias, måste du stiga ner från din tron och räcka mig din krona och spira.

– Hjärtans gärna! svarade kungen med ett hånskratt. Till dess skall jag ha dem i gott förvar åt dig.

Det första Jason gjorde, då han lämnat kungen, var att bege sig till Dodona och bedja Talande eken om ett gott råd. Detta underbara träd stod mitt i en gammal skog. Dess ståtliga stam höjde sig hundra fot i luften, och då Jason såg upp på dess täta lövverk, sade han högt, som om han tilltalat någon varelse, som var gömd där uppe:

– Vad skall jag göra för att få det Gyllene Skinnet?

Till att börja med rådde en djup tystnad, inte bara i eken men också i hela den ödsliga skogen. Men så småningom började eklöven susa och prassla, som om en stilla vind dragit genom dem, fast skogens alla andra träd stodo alldeles orörliga. Ljudet blev starkare, som om en våldsam storm brusat fram, och snart inbillade Jason sig, att han kunde urskilja ord. Men de voro nästan obegripliga, ty varje löv tycktes vara en tunga, och de otaliga tungorna talade på en gång. Men bruset blev allt starkare och starkare, och nu urskildes tydligt en djup basröst, som så tydligt, som man kan begära att ett träd skall tala, sade dessa ord:

– Gå till Argus, skeppsbyggaren, och bed honom bygga en galär med femtio åror.

Så blandade sig rösten åter bland de andra lövens otydliga mummel och dog till slut bort. Jason började tvivla på, att han verkligen hört orden; kanske alltsamman bara var inbillning?

Men när han frågade sig för bland folket i Jolkos, erfor han, att det verkligen fanns en man i staden, som hette Argus, som var en mycket skicklig båtbyggare. Detta visade ju, att eken inte saknade förstånd. På Jasons begäran erbjöd sig Argus villigt att bygga en så stor galär, att det behövdes femtio starka män för att ro den, och det ehuru ett så stort roddarskepp aldrig förr byggts i världen. Skeppet blev äntligen färdigt och fick namnet Argo, och eftersom Talande eken redan gett Jason ett så gott råd, tyckte han, att det inte kunde skada att be om ett till. Han gick därför tillbaka till trädet och frågade, vad han nu skulle göra. Denna gång mumlade inte alla löven i munnen på varandra som förra gången. Men efter en stund märkte Jason, att en stor gren, som sträckte sig över hans huvud, började vaja för vinden och prassla, medan alla de andra voro orörliga.

– Hugg av mig! sade grenen till sist med tydlig röst, hugg av mig och snida mig till en galjonsbild på ditt skepp? Jason lydde rådet och högg av grenen. En träsnidare åtog sig att göra bilden. Han var ganska skicklig och hade redan snidat flera galjonsbilder, som föreställde kvinnofigurer. Men denna gång tycktes hans hand underligt nog föras av någon osynlig makt. Ty med en skicklighet, som förbluffade honom själv, snidade han en bild, vars make han aldrig drömt om. Den föreställde en vacker kvinna med en hjälm på huvudet, under vilken det långa håret ringlade sig i lockar ned över axlarna. På vänstra armen bar hon en sköld och mitt i den syntes en levande avbild av Medusas huvud med ormlockarna. Högra armen var utsträckt, som om den pekade framåt. Denna underbara gestalts ansikte var så allvarligt och majestätiskt, att ni kanske hade kallat det strängt, men munnen var mild och såg ut, som om den stod i begrepp att öppnas för att uttala de djupaste visdomsord. Jason var hänryckt över träbilden och unnade träsnidaren ingen ro, förrän den blivit fästad vid skeppets förstäv som det brukades då för tiden och ofta nog än i dag.

– Och nu, utbrast han, medan han betraktade bildens lugna, majestätiska ansikte, mås- te jag gå till Talande eken och fråga, vad jag härnäst skall göra.

– Det behövs inte, Jason, sade en röst. Ehuru mycket dovare påminde den honom dock om den gamla ekens mäktiga stämma.

– När du önskar ett gott råd, kan du begära det av mig. Jason hade sett bilden rätt i ansiktet, då dessa ord yttrades. Men han kunde knappt tro varken sina ögon eller öron. Ty ek-läpparna hade rört sig, och av allt att döma hade rösten kommit från bildens mun. När Jason hämtat sig från sin häpnad, påminde han sig, att kvinnogestalten snidats av virke från Talande eken och att det därför var helt naturligt, att den skulle äga talförmåga. Men det var verkligen en stor lycka, att han skulle föra ett så klokt stycke trä med sig på sin farliga resa.

– Säg mig då, underbara bild, ropade Jason, eftersom du ärvt din faders, Talande ekens visdom, säg mig då, varifrån jag skall få femtio djärva ynglingar, som vilja sköta mina femtio åror? De måste ha starka armar och modiga hjärtan, annars kunna vi aldrig erövra det Gyllene Skinnet.

– Gå, manade bildstoden, gå och sammankalla Greklands alla unga hjältar! Kunde ett råd vara klokare än detta? Jason skyndade att skicka budbärare till Greklands alla städer för att göra veterligt, att prins Jason, kung Esons son, ämnade hämta det Gyllene Skinnet, och att han begärde hjälp av fyrtionio av de starkaste och tappraste unga män att ro hans fartyg och dela hans faror. Jason själv skulle bli den femtionde. Detta budskap satte liv i landets alla äventyrslystna ungdomar. Några av dem hade redan kämpat med jättar och dräpt drakar, och de yngre, som ännu ej haft sådan tur, tyckte att det var en skam att ha levat så länge utan att åtminstone ha fått sticka ned högra armen i ett lejons svalg. Det fanns här stora utsikter att få vara med om många äventyr under sökandet efter det Gyllene Skinnet.

Så snart de hunnit fullt rusta sig med hjälm, sköld och svärd, skyndade de till Jolkos och gingo ombord på galären. Där tryckte de Jasons hand och försäkrade honom, att de inte fruktade döden utan voro villiga att följa honom till världens ända, och ändå mycket längre, om han så önskade. Många av dessa käcka ungdomar hade blivit uppfostrade av Kiron och voro därför gamla skolkamrater till Jason. Den kraftfulle Herkules, som en gång skulle bära himlavalvet på sina skuldror, var en av dem. Och där voro Kastor och Pollux, de modiga tvillingarna, och Teseus, som. vunnit rykte genom ätt döda odjuret Minotaurus. Där var Lynkeus, som med sina underbart skarpa ögon kunde se tvärsigenom en kvarnsten eller djupt in i jordens innandöme och upptäcka skatter, som voro gömda där, och Orfeus, den förnämste av alla spelmän, som sjöng och spelade så vackert på sin lyra, att de vilda djuren reste sig på bakbenen och dansade lustigt om efter hans musik. En av roddarna var en vacker ung kvinna, som hette Atalanta och hade uppammats av en björninna uppe i bergen. Hennes gång var så lätt, att hon kunde gå från den ena vågtoppen till den andra utan att väta mer än sandalsulorna. Hon hade vuxit upp i otämd vildhet och talade mycket om kvinnans rättigheter och älskade jakt och krig långt mer än sömnad. Men efter mitt förmenande voro två livliga och ganska bångstyriga söner till Nordanvinden de mest häpnadsväckande i detta förnämliga sällskap. De hade vingar på axlarna, och i händelse det blev vindstilla, kunde de spänna ut kinderna och blåsa upp en nästan lika kraftig bris, som deras far. Jag får inte heller glömma bort att bland besättningen funnos åtskilliga siare och trollkarlar, som väl kunde förutsäga vad som skulle hända i morgon eller om hundra år. men som i allmänhet inte visste vad som hände just för ögonblicket. Jason utvalde Tifys till rorgängare, därför att denne förstod sig på stjärnornas gång. Den skarpsynte Lynkeus sattes till utkik i fören. Ty han såg en hel dagsresas färd framför sig, om han ock stundom förbisåg, vad han hade mitt för näsan. Men om vattnet var riktigt klart, kunde han noga beskriva allt som fanns på havets botten. Han ropade ofta till kamraterna, att han såg massor av sjunkna skatter – men det blevo de ju inte just rikare av. Uppriktigt sagt var det för resten inte många, som trodde honom. När nu argonauterna, som de femtio våghalsarna kallade sig, hade allting klart till avresan, upptäckte de ett oförutsett hinder, som hotade att avbryta färden, innan den ens börjat. Skeppet var nämligen så långt och brett och tungt, att alla de femtios förenade styrka inte förmådde skjuta ut det i vattnet. Alla försök voro fruktlösa, och slutligen satte de sig utmattade och tröstlösa ner på stranden. Det tycktes inte vara någon annan råd an att lämna skeppet att ruttna på stranden och gå miste om det Gyllene Skinnet. Då erinrade sig Jason plötsligt den underbara galjonsbilden.

– O, dotter till Talande eken, ropade han, hur skall vi bära oss åt för att få skeppet ut i vattnet? - Tag plats vid årorna allesamman, svarade bildstoden, och låt så Orfeus spela på sin lyra. De femtio hjältarna gingo ögonblickligen ombord och de fyrtionio lyfte årorna högt i luften, under det Orfeus, som tyckte mer om att spela än att ro, lät fingrarna glida över lyrans strängar. Redan vid första tonen kände de, hur skeppet sakta rörde sig. Orfeus spelade glatt vidare, och galären gled nu snabbt ner i vattnet med fören. Galjonsbilden försvann ett ögonblick och dök upp pä nytt lik en svan. Roddarna sänkte årorna, det vita skummet fräste kring fören, och Orfeus spelade en så rask och munter melodi, att fartyget tycktes dansa på vågorna i takt efter den. Och sålunda gled Argo triumferande ut ur hamnen, följd av allas leverop och välönskningar utom den elake gamle Pelias, som stod för sig själv och önskade, att han kunde blåsa ut den storm av raseri, som fyllde hans hjärta, och på det sättet sänka galären och alla roddarna i havets djup. För att fördriva tiden och liva upp färden samtalade hjältarna om det Gyllene Skinnet. Detta tycks enligt sagan från början ha suttit på en boeotisk bagge. Denna bagge hade på sin rygg tagit två barn, som svävade i livsfara, och flytt med dem över land och hav ända till det fjärran Kolkis. Det ena av barnen, en flicka, som hette Helle, föll i havet och drunknade.(Hellesponten)

Men det andra, en liten gosse, som hette Phrixus, fördes i land av den trogne baggen, som emellertid var så utmattad, att han strax lade sig ned och dog. Till minne av hans bragd och goda hjärta förvandlades hans hud genom ett underverk till guld och blev en av världens härligaste skatter. Det hängdes upp i ett träd i en helig lund och där hade den nu hängt i jag vet inte hur många år och varit föremål för otaliga kungars avund, som inte hade en sådan dyrbarhet i sina palats. Om jag skulle berätta argonauternas alla faror och äventyr under denna färd, finge jag hålla på ända till kvällen och kanske ett gott stycke in på natten. Jag måste därför nöja mig med att tala om vad som hände dem då de en gång landstego på en liten ö. De lågo just och vilade sig i gräset, då de plötsligt anföllos av något, som tycktes vara en skur av vassa pilar. Några borrade sig ner i marken, andra träffade sköldarna och somliga sårade hjältarna. Dessa störtade upp och sågo sig omkring efter den dolda fienden. Men de kunde ej upptäcka ett ställe på den lilla ön, där ens en enda bågskytt kunde hålla sig dold. Pilarna, som voro försedda med järnspets, fortsatte dock alltjämt att vissla om öronen på dem. När de slutligen råkade titta upp mot himlen, sågo de en stor flock fåglar, som avsköto sina fjädrar mot dem. Det fanns ingen möjlighet att försvara sig, och det var nära att de femtio tappra argonauterna blivit dödade av en flock fientliga fåglar, innan de ens fått syn på det Gyllene Skinnet, om inte Jason kommit på tanken att rådfråga ekbilden. Han sprang alltså så fort han kunde bort till galären.

– O, dotter till Talande eken, ropade han andlös, vi behöva mer än någosin ditt visa råd! Vi hotas av en stor fara av en flock fåglar, som skjuta på oss med sina spetsade fjädrar. Vad skola vi göra för ett jaga bort dem?

– Slå på edra sköldar, svarade bildstoden. Jason skyndade med detta råd tillbaka till sina kamrater, som aldrig i hela sitt liv blivit så skrämda som av dessa förfärliga fåglar. De slogo nu så kraftigt på sina sköldar, att luften fylldes av dån. Fåglarna fingo då förskräckligt brått att ge sig av, fast de skjutit bort bara hälften av sina vingpennor. Orfeus högtidlighöll segern med att spela en triumferande hymn på sin lyra och sjöng därtill så hänförande, att Jason besvor honom att sluta. Han var rädd för att fåglarna, som skrämts bort av oljudet, skulle lockas tillbaka av välljudet. Medan argonauterna voro kvar på ön, sågo de en liten farkost närma sig stranden. I denna sutto två unga män med furstlig hållning och av underbar skönhet.

Vilka tror du väl de unga männen voro? Jo, inga mindre än sönerna till just denne Phrixus, som i sin barndom blivit förd till Kolkis på den trofasta baggens rygg. Phrixus gifte sig sedermera med kungens dotter, och hans två söner hade vuxit upp i Kolkis och lekt i utkanterna av den lund, i vars mitt det Gyllene Skinnet hängde på ett träd. De voro nu på väg till Grekland i hopp att vinna tillbaka ett kungarike, som orättrådigt blivit taget ifrån deras far. När prinsarna fingo höra, vart argonauterna ämnade sig, erbjödo de sig att vända om och ledsaga dem till Kolkis. Men på samma gång läto de förstå, att det nog var mycket tvivelaktigt, om Jason skulle lyckas röva det Gyllene Skinnet. Trädet, i vilket detta var upphängt, bevakades nämligen av en fruktansvärd drake, som hittills alltid slukat varje person, som råkat komma i dess närhet.

– Det finns också andra faror i er väg, fortsatte de unga prinsarna. Men är inte denna enda alldeles nog? O, tappre Jason, vänd om innan det är för sent! Det skulle göra oss sorg, om du och dina fyrtionio kamrater blevo slukade av den rysliga draken.

– Mina unga vänner, svarade Jason lugnt, det förvånar mig inte alls, att ni tror, att draken är fruktansvärd. Ni ha från barndomen blivit skrämda för honom, och därför frukta ni honom som ett spöke eller troll. Men för mig är draken endast ett stort ormliknande djur, som antagligen har mindre lätt att sluka mig i en munsbit än jag att hugga av hans fula huvud och flå honom. I alla händelser står det vem som vill fritt att vända om, men jag för min del vill aldrig återse Grekland, om jag inte för med mig det Gyllene Skinnet!

– Ingen av oss vill vända om! ropade hans käcka kamrater. Låt oss ögonblickligen gå ombord på galären! Om draken vill sluka oss till frukost, kan han ju försöka! Orfeus, som hade för vana att omsätta allt i toner, började nu spela och sjunga så käckt och muntert, att alla hans kamrater liksom kände, att ingenting i världen kunde vara ärofullare än att slåss med drakar. Som argonauterna nu hade de unga prinsarna till vägvisare, voro de inom kort framme i Kolkis. När landets kung, som hette Eetes, blev underrättad om deras ankomst, lät han strax kalla Jason till sitt palats. Kungen såg barsk och grym ut, och ehuru han tog på sig en skenbart vänlig och förbindlig min, tyckte Jason just inte bättre om honom än om den elake kung Pelias, som störtat hans fader från tronen.

– Var välkommen, gode Jason, sade kungen. Är du på en lustresa eller är det din mening att upptäcka okända öar? Vad kan väl vara orsaken till, att jag hittills ej fått äran att få se dig i mitt palats?

– Store herre, svarade Jason med en djup bugning, för Kiron hade lärt honom att uppföra sig höviskt mot både kungar och tiggare, jag har kommit hit i ett ärende, och jag utber mig ditt tillstånd att uträtta det. Kung Pelias, som orättmätigt sitter på min faders tron, har lovat att stiga ned därifrån och ge mig sin krona och spira, om jag överlämnar det Gyllene Skinnet åt honom. Som du nog vet, store konung, hänger detta nu i ett träd här i Kolkis, och jag utber mig vördsamt ditt tillstånd att få taga det med mig.

Kungen kunde ej längre behärska sig utan rynkade vredgat ögonbrynen. Det fanns ingen på jorden, som han skattade högre än det Gyllene Skinnet. Det sades till och med, att han begått en mycket ful och neslig handling för att göra sig till dess ägare.

När han nu hörde, att den tappre prins Jason och fyrtionio av Greklands allra modigaste unga män kommit till Kolkis uteslutande för att beröva honom hans dyrbaraste skatt, blev han ursinnig.

– Vet du vilka villkor du måste uppfylla för att komma i besittning av det Gyllene Skinnet? frågade han barskt och kastade en hotfull blick på Jason.

– Jag har hört sägas, svarade den unge mannen, att under trädet, i vilket skatten hänger, liger en drake, och att var och en, som nalkas honom, löper fara att slukas i en munsbit.

– Mycket riktigt, sade kungen med ett leende, som just inte kunde kallas vänligt. -Mycket riktigt, unge man! Men det finns andra saker, som äro lika farliga eller ännu farligare, som du måste uträtta, innan du ens kan bli slukad av draken. Du måste först tämja mina två tjurar med kopparfötter och kopparlungor, som den underbare smeden Vulkanus förfärdigat åt mig. De ha en ugn i sin mage, och de, utspy en sådan eld ur sina munnar och näsborrar, att ingen hittills kommit i deras närhet utan att ögonblickligen förbrännas till en handfull aska. Vad säger du om det, min tappre Jason?

– Jag måste väl trotsa faran, svarade Jason lugnt, eftersom den står i vägen för mitt mål.

– Sedan du tämt tjurarna, fortsatte kungen, som ville göra allt för att skrämma Jason, måste du spänna dem för en plog och sedan plöja upp den heliga marken invid Mars lund. Sedan skall du så ut några av de draktänder, varmed Kadmus uppväckte en skara beväpnade män. De äro ganska farliga, de där draktändernas söner, och om du inte behandlar dem på rätt sätt, komma de att kasta sig över dig med sina spjut och svärd. Du min käre Jason och dina fyrtionio argonauter är knappt tillräckligt starka eller många att hålla stånd mot en sådan härskara.

– Min lärare Kiron har för längesedan berättat Kadmus historia för mig, svarade Jason. Det är möjligt, att jag kan handskas lika bra med draktändernas söner, som Kadmus gjorde.

– Jag önskar, mumlade kungen för sig själv, att draken måtte sluka både den där morske pojkvalpen och hans fyrfotade lärare! Nå, vi få väl se, vad mina eldsprutande tjurar kan göra med honom!

Därpå sade han högt i så älskvärd ton han kunde:

– Nåväl, prins Jason, roa dig så gott du kan i dag och pröva din lycka med plogen i morgon, eftersom du är nog envis att våga ett försök!

En ung vacker kvinna stod bakom tronen, medan kungen talade med Jason. Hon betraktade allvarligt den unge främlingen och lyssnåde uppmärksamt till varje ord, som sades. När Jason lämnade kungen, följde hon honom ut ur rummet.

– Jag heter Medea och är kungens dotter, sade hon till honom. Jag vet mycket, som andra unga prinsessor inte ha reda på, och jag förmår mycket, som de inte ens vågat drömma om. Om du litar på mig, vill jag lära dig både hur du skall tämja tjurarna, så draktänderna och hämta det Gyllene Skinnet.

– Fagra prinsessa, svarade Jason, om du vill göra mig den tjänsten, skall jag bli dig tacksam så länge jag lever.

Då Jason såg in i Medeas vackra ögon, var det som om han blickat ner i två oerhört djupa brunnar. Men om han över huvud varit i stånd att känna fruktan för någonting, hade han utan tvivel fruktat den unga prinsessan, ty hur fager hon än var för ögonblicket, hade man en känsla av, att hon i nästa ögonblick kunde bli lika fasaväckande som draken, vilken höll vakt över det Gyllene Skinnet.

– Prinsessa, utbrast han, du tycks vara mycket vis och mäktig! Men hur kan du hjälpa mig med de saker, som du talar om? Är du då en trollkvinna?

– Ja, prins Jason, det är jag, svarade prinsessan småleende. Min faster, Circe, har lärt mig trolldomens hemlighet. Om jag så ville, skulle jag kunna tala om för dig, vem gumman med påfågeln var, som du bar över floden. Likaså vet jag vem det är, som talar till dig ur ekbildens mun. Som du hör, känner jag till ett par av dina hemligheter. Det är tur för dig, att jag är gynnsamt stämd. Annars kunde du knappt undgå att bli uppslukad av draken.

– Jag bryr mig inte så mycket om draken! svarade Jason. Om jag bara visste, hur jag skulle bära mig åt med tjurarna, som ha fötter och lungor av koppar!

– Om du är så modig, som jag tror och som din ställning kräver, svarade Medea, skall ditt eget hjärtelag säga dig, hur du skall handskas med en ilsken tjur. Det är något, som du själv får tänka ut i farans ögonblick. Men vad deras brännheta andedräkt angår, har jag här en förtrollad salva, som skall rädda dig från att brännas upp och läka såren om du råkar bli något bränd.

Med dessa ord lade hon en gulddosa i hans hand och sade honom, hur han skulle använda den välluktande salvan. Därpå rådde hon honom att möta henne vid midnattstid.

– Var bara modig, tillade hon, så äro tjurarna tämda före gryningen.

Jason försäkrade, att hans mod ej skulle svika honom. Sedan gick han tillbaka till sina kamrater, berättade samtalet med prinsessan och uppmanade dem att hålla sig vakna i händelse han behövde deras hjälp.

På utsatt tid mötte Jason den fagra Medea på palatsets marmortrappa. Hon gav honom en säck, som innehöll de draktänder, som Kadmus för många år sedan brutit ut ur en drakes käftar. Därefter förde hon honom genom stadens tysta gator till den kungliga beteshagen, i vars bortersta hörn de två tjurarna lågo fredligt idisslande.

– Är du alldeles viss om, sköna Medea, att din salva förmår motstå dessa odjurs brinnande andedräkt! frågade Jason betänksam!

– Om du tvivlar därpå och är det minsta rädd, var svaret, vore det bättre for dig att aldrig ha blivit född än gå mot tjurarna ett enda steg till.

Men Jason stod fast vid sitt beslut att hämta det Gyllene Skinnet. Han gick därför dristigt in i beteshagen. Då han gått några steg, såg han på avstånd fyra glödande rökpelare, som höjde sig och försvunno efter att svagt ha lyst upp det omgivande mörkret. Dessa rökpelare frambragtes, som ni nog förstå, av de båda tjurarnas andedräkt.

Jason skred vidare i riktning mot det svaga eldskenet. När detta så framträdde med ökad styrka, förstod han, att djuren hört hans steg och rest sig upp. I nästa ögonblick utstötte tjurarna ett fruktansvärt vrål, och deras brinnande andedräkt upplyste som en blixt hela betesfältet. Och så störtade de två odjuren mot honom, med svansarna rätt upp i luften. Deras andedräkt förbrände gräset framför dem och var så het, att den satte i brand ett förtorkat träd, bredvid vilket Jason stannat. Men som Jason smort in sin kropp med Medeas underbara salva, förmådde lågorna ej göra honom någon skada, ehuru de omvärvde honom på alla håll.

Glad över att inte strax ha blivit bränd till aska inväntade Jason de båda djuren. När de voro så nära, att de kunde nå honom med sina horn och slunga upp honom i luften, grep han den ene i hornet, den andre i den upplyftade svansen och höll dem stadigt kvar på samma ställe.

Man skulle ju kunna tro, att han var övernaturligt stark i sina armar.

Men saken var helt enkelt den, att djuren voro förtrollade, och att Jason brutit förtrollningen och gjort dem oskadliga. Alltsedan dess har det varit käcka mäns valspråk i farans stund att gripa »tjuren vid hornen», som det heter, det vill säga att övervinna faran genom att trotsa den.

Nu var det en lätt sak att lägga oket på tjurarna och spänna dem för plogen, som många år legat och rostat på marken. Jag antar, att den gode Kiron lärt Jason att plöja, i alla händelser skötte ynglingen nu plogen lika bra som en bonde, och innan månen hunnit stort mer än över trädtopparna, voro draktänderna redan sådda i de jämna fårorna.

Jason drog sig nu litet åt sidan, bidande på vad som skulle hända härnäst.

– Måste vi vänta länge på skörden? viskade han till Medea, som nu stod bredvid honom.

– Vare sig det dröjer kort eller länge, svarade Medea, har det aldrig slagit fel, att inte draktänderna gett en skörd av beväpnade män.

Månen stod nu högt på himlen och kastade sitt klara sken över den upplöjda åkern. Vilken bonde som helst skulle ha sagt Jason, att det måste dröja veckor, innan de späda broddarna sköto upp ur myllan, och månader, innan säden var mogen att skördas.

Men så småningom glittrade över hela åkern någonting, som i månskenet liknade daggpärlor. Dessa lysande föremål sköto allt högre upp och togo form av spjutspetsar. Så blixtrade det till från kopparhjälmar, och under dem skönjdes bistra krigaransikten, som trängde upp ur jorden.

Därpå syntes deras glänsande bröstharnesk. Var krigare bar i högra handen ett spjut eller svärd och på vänstra armen en sköld.

När denna underbara skörd av krigare vuxit halvvägs upp ur jorden, gjorde den en våldsam ansträngning för att så att säga rycka sig upp med roten. Varhelst en draktand blivit sådd, stod nu en fullt beväpnad man. De slogo med sina svärd på sköldarna och stirrade bistert på varandra. Ty de hade trätt in i denna värld med dess fridfulla månsken, sjudande av vrede och stridslystnad. De voro redo att taga varje mänsklig broders liv till tack för att de själva fått livets gåva.

Det har funnits många andra härskaror i denna värld med samma mordlystnad som den, vilken vuxit upp ur draktänderna. Men man bör dock mer urskulda de senare, ty de hade ej haft kvinnor till mödrar.

Efter att en stund slamrat med vapnen började krigarna ropa:

– Visa oss fienden! Led oss till anfall! Död eller seger! Framåt, tappra kamrater! Slutligen fick första ledet syn på Jason, som dragit sitt svärd inför den beväpnade skaran. Drakfolket ansåg tydligen, att han var deras fiende, och med höjda vapen rusade de mot honom under krigsropet:

– Vakta det Gyllene Skinnet!

Jason insåg väl att det var otänkbart att ensam motstå denna blodtörstiga hop. Men han beslöt, då ingen annan möjlighet fanns, att dö lika tappert, som om han själv varit en av draktändernas ättlingar.

Men Medea bad honom ta upp en sten från marken.

– Kasta den ibland dem! ropade hon. Det är enda sättet att rädda dig!

De beväpnade männen voro nu så nära, att Jason kunde urskilja deras blixtrande ögon. Han slungade stenen. Den träffade en högväxt krigares hjälm. Stenen studsade från hjälmen till närmaste mans sköld och därifrån mitt i ansiktet på en annan av hans kamrater.

Var och en, som träffats av stenen, tog för avgjort, att närmaste grannen med avsikt kastat den på honom, och i stället för att fortsätta framryckningen mot Jason började de slåss med varandra. Det slutade med allmän villervalla, och krigarna stucko och höggo åt höger och vänster samt utförde sådana bragder, att Jason fylldes av stor beundran, ehuru han på samma gång ej kunde låta bli att skratta åt deras förbittring.

Inom lika kort tid, som det tagit dem att skjuta upp ur jorden, lågo alla utom en av draktändernas hjältar döda på marken. Denne siste, den modigaste och starkaste av dem alla, svingade sitt rödglänsande svärd och ro pade triumferande:

– Seger! Seger! Odödligt rykte! Så sjönk också han ned och låg orörlig bland sina fallna bröder.

Så slutade den krigshär, som vuxit upp ur draktänderna.

– Låt dem slumra på ärans fält! sade prinsessan Medea med ett hånfullt leende till Jason. Så länge världen står, skall det alltid finnas sådana dumhuvuden, som kämpa och dö för ingenting och som inbilla sig, att eftervärlden skall sätta lagerkransar kring deras rostiga, krossade hjälmar. Att du kunde hålla dig för skratt, prins Jason, då du hörde den siste krigarens egenkära rop i samma ögonblick han stupade?

– Det plågade mig i stället, svarade Jason allvarligt. Och för att säga sanningen, prinsessa, synes mig det Gyllene Skinnet inte så åtråvärt, efter vad jag nyss erfarit.

– Du kommer att tänka annorlunda i morgon, sade Medea. Det är möjligt, att det Gyllene Skinnet inte är så dyrbart, som du tänkt dig. Men det finns i alla fall inte dess make i hela världen. Låt oss nu gå! I morgon kan du underrätta kung Eetes om, att första delen av din uppgift är lyckligt och väl fullbordad.

Jason begav sig tidigt på morgonen till palatset och trädde med djup bugning fram till konungens tron.

– Dina ögonlock äro tunga, prins Jason, sade kungen. Det ser ut, som om du inte kunnat sova i natt. Jag hoppas, att du tänkt litet närmare på saken och beslutat att inte låta bränna dig till aska under försöket att tämja mina eldsprutande tjurar.

– Med ers majestäts tillåtelse är detta redan gjort, svarade Jason. Tjurarna äro tämda, fältet upplöjt, draktänderna sådda, och krigarna uppsprungna ur myllan. De har dräpt varandra till sista man. Nu utber jag mig ers majestäts tillstånd att hämta det Gyllene Skinnet ur trädet och resa härifrån med mina fyrtionio kamrater.

Kung Eetes bleknade. Ty han hade ju givit Jason sitt kungliga ord, att denne skulle få taga skinnet, om hans mod och list kunde hjälpa honom till det.

Men som den unge mannen lyckats så bra med tjurarna och draktänderna, var kungen rädd, att det också skulle lyckas honom att döda draken. Därför beslöt han att inte utsätta sig för någon vidare fara att förlora sitt älskade skinn, hur gärna han än velat se Jason slukas i en enda munsbit.

– Unge man, sade han, du skulle aldrig ha lyckats i dessa företag, om inte min pliktförgätna dotter Medea hjälpt dig med sina trollkonster. Om det gått ärligt till, hade du i denna stund varit en handfull aska. Jag förbjuder dig därför, vid dödsstraff, att göra flera försök att bemäktiga dig det Gyllene Skinnet.

Jason lämnade kungen med hjärtat fyllt av sorg och vrede. Det enda han nu hade att göra, syntes honom vara att sammankalla sina fyrtionio tappra argonauter, strax marschera till guden Mars lund, döda draken, rycka till sig det Gyllene Skinnet, gå ombord på Argo och segla tillbaka till Jolkos.

Men hur kunde han vara säker på, att inte draken skulle sluka dem alla?

Då Jason gick ned för marmortrappan, ropade prinsessan Medea på honom och bad honom vända om. Hennes svarta ögon sågo på honom med ett så listigt uttryck, att han tyckte det var som om en orm tittat fram genom dem. Ehuru hon under natten gjort honom en så stor tjänst, var han inte alls säker på, att hon inte skulle göra honom en lika stor otjänst, innan solen gick ned. Vi veta ju alla, att sådana där trollpackor inte just äro att lita på.

– Nå, vad sade kung Eetes, min stolte och redbare fader? frågade Medea småleende. Vill han ge dig det Gyllene Skinnet utan vidare möda och omak!

– Tvärtom, svarade Jason. Han är mycket förargad på mig, för att jag tämt tjurarna och sått draktänderna. Nu förbjuder han mig att göra några ytterligare försök. Han vägrar bestämt att ge mig det Gyllene Skinnet, vare sig jag dräper draken eller inte.

– Ja, Jason, sade prinsessan, och jag kan tala om ännu mer för dig. Om du inte lämnat Kolkis före morgondagens soluppgång, ämnar kungen låta bränna upp din galär samt halshugga dig och dina kamrater. Men var vid gott mod. Det Gyllene Skinnet skall bli ditt, om det ligger i min trollmakt att skaffa dig det. Vänta mig här en timme före midnatt.

Vid utsatt tid såg man prins Jason och prinsessan Medea smyga sig genom Kolkis gator på väg till den heliga lunden, där det Gyllene Skinnet hängde i ett träd.

Då de gingo över betesmarken, kommo de två tjurarna fram till Jason och stucko fram mulen, som kalvar bruka göra för att få en vänlig smekning. Deras vildsinta lynne var fullkomligt tamt, och samtidigt hade elden inom dem slocknat. Hittills hade det varit förskräckligt obehagligt för de stackars djuren, att närhelst de ville nappa sig en munfull gräs, förbrändes det av deras andedräkt, innan de ens snuddat vid det. Hur de lyckats hålla sig vid liv, är mer än jag kan förstå. Men nu, i stället för att spruta ut svavelluktande ångor och eld, var deras andedräkt mild och varm som en beskedlig kos.

Jason klappade tjurarna och följde så Medea in i Mars heliga lund, där de månghundraåriga ekarna kastade en så mörk skugga, att månstrålarna inte kunde tränga genom den.

De gingo allt längre in i mörkret. Plötsligt tryckte Medea Jasons hand, som hon hållit i sin för att vägleda honom.

– Titta dit bort, viskade hon. Ser du det?

Ett sken syntes mellan ekarna, ej likt månens utan snarare likt den nedgående solens glans. Det kom från ett föremål, som tycktes vara upphängt litet längre in i lunden på manshöjd från marken.

– Vad är det? frågade Jason.

– Har du verkligen färdats så långt för alt söka det, utbrast Medea, och känner inte igen belöningen för alla dina vedermödor? Det glänser ju mitt för dina ögon! Det är det Gyllene Skinnet,

Jason gick ännu några steg, så stannade han och stirrade framför sig. O, så härligt det var! Glänsande av sitt eget underbara ljus, som så många hjältar längtat att få skåda men dött antingen under färdens faror eller för de eldsprutande tjurarnas andedräkt. - Det måtte i sanning ha doppats i solnedgångens varmaste glöd! utbrast Jason hänryckt. Låt mig rycka ned det och trycka det till mitt hjärta!

– Vänta, sade Medea och höll honom tillbaka. Har du glömt vem som vaktar det?

Sanningen att säga hade Jason i första glädjen över att se sin längtans mål alldeles glömt bort den fruktansvärda draken. Men någonting hände inom kort, som påminde honom om den hotande faran. En antilop, som troligtvis tog det strålande skenet för soluppgången, kom med lätta språng ilande genom lunden. Han rusade rakt mot det Gyllene Skinnet. Då hördes plötsligt ett hemskt väsande och drakens ofantliga huvud och halva fjälliga kropp sköto fram. I nästa ögonblick försvann den stackars antilopen mellan de stora käftarna, som slötos med en hård smäll.

Efter denna lilla munsbit tycktes draken ana, att en annan levande varelse fanns inom räckhåll. Han sträckte ut sin långa hals än åt ena, än åt andra sidan och slutligen tätt intill det ställe, där Jason och Medea stodo gömda bakom en ek.

– Nå, Jason, viskade Medea, ty hon var elak som alla trollpackor och ville skrämma den djärve ynglingen, vad säger du nu om dina utsikter att taga det Gyllene Skinnet?

Jason svarade endast med att draga sitt svärd och gå ett steg-närmare.

- Stanna, dumdristige yngling! utbrast Medea och grep honom i armen. Ser du inte, att du är förlorad utan min hjälp? I denna gulddosa har jag ett trollpulver, som gör större verkan på draken än ditt svärd.

Draken hade förmodligen hört deras röster, ty hans svarta huvud och kluvna tunga sköto åter snabbt som blixten fram och tillbaka mellan träden. I rätta ögonblicket kastade Medea dosans innehåll i odjurets vidöppna gap. Med ett ursinnigt väsande piskade draken med sin stjärt toppen av det högsta trädet, så att grenarna slungades åt alla håll. Därpå sträckte han sig ut på marken i hela sin längd och låg orörlig.

– Det är bara ett starkt sömnpulver, sade Medea till Jason. Man har alltid förr eller senare nytta av de där kräken, och därför ville jag inte helt och hållet ta livet av honom. Men raska på! Ta det Gyllene Skinnet och låt oss skynda härifrån. Du har vunnit priset!

Jason tog skinnet från trädet och skyndade genom lunden, vars mörker upplystes av skattens underbara strålglans. Strax framför sig såg han den gamla kvinnan med påfågeln, som han burit över floden. Hon klappade i händerna av glädje, och i det hon vinkade åt honom att skynda på, försvann hon mellan träden.

Jason fick plötsligt syn på Nordanvindens två söner, som lekte med varandra på en öppen plats. Han bad dem att så fort som möjligt säga de andra argonauterna att ögonblickligen gå ombord. Men den skarpögde Lyrikens hade redan sett en skymt av Jason med det Gyllene Skinnet, fastän flera stenmurar, en backe och lundens mörka skuggor skymde vägen.

På hans råd hade argonauterna tagit plats på galärens roddarbänkar och höllo årorna högt upplyftade, redo att strax sänka dem ner i vattnet.

Då Jason kom närmare, hörde han den Talande bilden ropa till honom, ivrigare än någonsin förr:

– Skynda dig, prins Jason! Skynda dig, om livet är dig kärt!

Han tog ett språng ombord. Vid åsynen av det Gyllene Skinnets härliga strålglans uppgåvo de fyrtionio argonauterna ett skallande jubelrop, och Orfeus spelade och sjöng en triumferande segersång, vid vars toner galären flög över vattnet som buren av vingar.

Pygméerna

För länge, länge sedan, då världen var full av under, levde en jätte, som hette Anteus, och en miljon mycket små varelser, som kallades pygméer. Jätten och det där småfolket, som alla voro barn av samma moder (det vill säga av vår goda, gamla moder Jorden), levde såsom syskon och bodde tillsamman på ett mycket vänskapligt sätt långt, långt borta inne i det heta Afrika.

Pygméerna voro så små, och det fanns så många sandöknar och höga berg mellan dem och det övriga människosläktet, att ingen kunde få se en skymt av dem oftare än vart hundrade år. Vad jätten beträffar, var han så stor, att det var lätt nog att få syn på honom. Men säkrast var nog att hålla sig utom synhåll för honom.

Om någon av pygméerna blev sex eller åtta tum lång, ansågs han för en ovanligt storväxt män. Deras små städer måtte ha varit bra näpna, med två eller tre fot breda gator, stenlagda med de allra minsta kiselstenar och kantade av bostäder ungefär lika stora som en ekorrbur. Konungens palats var lika storslaget och präktigt som ett litet dockskåp, och stadens tempel likaså.

Alla dessa byggnader voro ej av sten eller trä. De voro helt nätt hopsatta, snarlikt fågelbon, av gräs, fjädrar, äggskal och dylikt, som höllos tillsamman av lera istället för av murbruk. När solen torkat dem, voro de så nätta och prydliga, som en pygmé någonsin kunde önska.

Slätten närmast staden var uppdelad i små fält inte stort större än en vanlig liten blomsterrabatt. Här odlade pygméerna vete och andra sädesslag, som när de växte upp och mognade överskuggade småfolket på samma sätt, som ekar och andra träd överskugga vanliga människor. Och vid skördetiden måste de med sina små yxor hugga ned sädesstråna som en timmerhuggare fäller träden i skogen. När ett vetestånd med sitt tunga ax råkade falla över någon stackars pygmé, blev det en mycket bedrövlig historia. Om inte axet krossade honom, är jag viss på, att det i alla händelser skaffade honom en förskräcklig huvudvärk.

Och när nu papporna och mammorna voro så små, hur skulle då barnen och lindebarnen vara! En hel familj hade antagligen fått rum i en sko eller kunnat leka kurra gömma i en gammal handske. Ni, mina små vänner, skulle ha kunnat gömma en ettåring under en fingerborg.

Dessa lustiga små varelser hade, som sagt, jätten till granne och kamrat. Han var så lång, att han begagnade en granstam till promenadkäpp, och jag kan försäkra er, att bara den mest långsynte pygmé kunde urskilja hans huvud utan kikare. Ibland, i dimmigt väder, sågo de inte alls övre delen av hans kropp, endast benen, som tycktes spatsera omkring för sig själva. Men mitt på dagen, då solen sken klart, var jätten Anteus en mycket ståtlig syn. Hans stora ansikte lyste godmodigt mot hans små kamrater, och hans enda öga, som var så stort som ett vagnshjul och satt mitt i pannan blinkade välvilligt mot hela den lilla nationen på en gång.

Pygméerna tyckte om att tala med Anteus. Och femtio gånger om dagen brukade än den ene, än den andre av dem böja huvudet tillbaka, sätta händerna som ett talrör för munnen och skrika så högt han förmådde:

– Hallå, bror Anteus? Hur kan du må, käre vän?

Och när det avlägsna pipet av deras röster nådde jättens öra, svarade han:

– Tack, bror pygmé, mycket bra!

Hans röst dånade så fruktansvärt, att den skulle ha kastat omkull pygméernas största byggnader, om den inte slungats ut så högt uppe i luften.

Det var lycka för småfolket, att Anteus var deras vän. Ty han hade större styrka i sitt lillfinger än den, som fanns hos tio miljoner pygméer. Om han varit lika illasinnad mot dem som mot alla andra, kunde han ha sopat bort deras största stad med en spark utan att ens märka, att han gjort det. Han kunde ha satt sin ofantliga fot på en stor samling småfolk, och när han tog bort den igen, skulle man sett en ömklig syn! Med ett av sina orkanlika andetag hade han kunnat låta tusentals pygméer på en gång virvla om i luften.

Men eftersom jätten, liksom pygméerna, var en son av moder Jorden, skänkte han dem sin broderliga kärlek. De å sin sida höllo av Anteus så mycket som deras små hjärtan förmådde.

Han var alltid villig att göra dem alla de tjänster, som stodo i hans makt. När de till exempel ville ha vind åt sina väderkvarnar, brukade jätten med en liten pust sätta fart i vingarna. Och när solen sken för hett, satte han sig ofta ned och lät sin skugga falla över kungariket från dess ena gräns till den andra. Men i riksangelägenheter och allmänna saker var han nog klok att låta pygméerna sköta sig själva.

Som jag redan sagt förut, tyckte Anteus om pygméerna och pygméerna tyckte om honom. Jättens livslängd var emellertid lika lång som hans kropp, medan pygméernas däremot var mycket kort. Detta gjorde, att denna vänskap fortgått genom oändliga generationer och tidsåldrar. Det stod skrivet därom i pygméernas historia och hörde till deras gamla traditioner. Den mest vördnadsvärde, gråskäggige pygmé hade aldrig hört talas om en tid, då inte jätten varit småfolkets verklige vän. En gång, vilket stod inristat på en tre fot hög obelisk, rest på olycksplatsen, satte sig visserligen Anteus ned på omkring femtusen pygméer, som samlats vid en militärparad. Men det var ju bara en olyckshändelse, som ingen rådde för. Småfolket lade den därför inte hårt på sinnet utan bad bara jätten hädanefter närmare undersöka den del av marken, på vilken han ämnade slå sig ner.

Man riktigt njuter av att föreställa sig Antens stående bland pygméerna, lik den högsta tornspira i hela världen, under det de sprungo kring hans fötter som små myror. Och det är roligt att tänka på den stora tillgivenhet, som rådde dem emellan, trots skillnaden i storlek. Ja, det har stundom förefallit mig, som om jätten i själva verket lika bra behövde småfolket som de honom. De voro egentligen hans enda sällskap och goda vänner.

Ingen, som liknade honom, hade någonsin skapats. Ingen varelse av hans egen storlek hade någonsin stått ansikte mot ansikte med honom och talat med hans tordönsröst. Där han höjde sig med huvudet uppe bland molnen var han fullkomligt ensam, och han hade varit det i hundratals år.

Även om Anteus träffat en annan jätte hade han antagligen tyckt, att världen var för liten att rymma två sådana bjässar. Och i stället för att bli vän med honom hade han troligen kämpat med honom till dess en av dem eller kanske båda dödats. Men i sällskap med pygméerna var han den mest godmodige gamle jätte, som någonsin tvagit sitt ansikte i ett regndigert moln.

Hans små vänner hade som allt annat småfolk en mycket hög tanke om sin egen vikt och betydelse och brukade ofta visa sig ganska beskyddande mot jätten.

– Stackars karl! sade de till varandra. Han har allt bra tråkigt så där för sig själv! Vi äro tvungna att offra litet av vår dyrbara tid för att roa honom. Han är inte på långt när så gladlynt som vi, och därför behöver han oss för att bli en smula uppiggad. Låt oss vara vänliga mot den stackars gossen! Tänk, om inte vår moder Jorden varit särskilt välvillig mot oss! Då hade vi kanske alla varit jättar!

Alla helg- och fridagar hade pygméerna mycket roligt i Anteus sällskap. Han sträckte ofta ut sig raklång på marken och såg då ut som en lång bergås. Det tog väl en dryg timme för en kortbent pygmé att gå från jättens huvud till hans fot. Han brukade lägga sin stora hand i gräset och uppmana de längsta att försöka klättra upp på den och sätta sig gränsle över det ena fingret efter det andra.

Ibland, då han lade sig med kinden mot marken, brukade pygméerna modigt marschera fram och titta in i hans ofantliga gap. Och de togo det som ett lustigt skämt, som det ju också var, när han plötsligt slog ihop käkarna, som om han ville svälja femtio stycken på en gång.

Ja, det är omöjligt att närmare beskriva alla de små parvlarnas lekar med sin store kamrat. En av de lustigaste var nog, när en skock pojkar gingo balansgång på hans långa näsa och sedan togo ett väldigt skutt ner på hans överläpp.

Uppriktigt sagt voro pygméerna stundom lika besvärliga för Anteus som en svärm flugor. I all synnerhet som de voro ena riktiga odygdspåsar och tyckte om att sticka honom med sina små svärd och spjut för att känna efter hur tjockhudad han var. Men Antens lät dem hållas. Endast någon gång, då han var sömnig, muttrade han med en röst, som liknade stormens brus, något om att de nu måste sluta upp med sina dumheter. Men vanligtvis brukade han tålmodigt iakttaga deras lekar och upptåg till dess hans stora, dumma hjärna riktigt uppfattade det komiska däri. Då skallade hans skratt så våldsamt högt, att hela kungarikets små invånare måste hålla för öronen för att inte få trumhinnorna spräckta.

– Ha! ha! ha! skrattade jätten, vad det måste vara lustigt att vara så där liten! Om jag inte vore Anteus, skulle jag vilja vara en pygmé bara för nöjes skull!

Det fanns endast en sak i världen, som oroade pygméerna. De lågo i ständig strid med tranorna.

Så långt den långlivade jätten kunde minnas, hade det alltid varit så. Då och då utkämpades fruktansvärda bataljer, i vilka den ena gången pygméerna och den andra tranorna segrade. Enligt somliga historieskrivare plägade pygméerna rida ut till strid på getter eller baggar. Men som sådana djur tydligen voro alldeles för stora för småfolket att rida på, tror jag snarare att de redo på tama ekorrar, kaniner eller kanske råttor.

Det må nu vara hur det vill med den saken, så betvivlar jag inte, att pygméerna erbjödo en skräckinjagande anblick, då de ryckte fram, beväpnade med svärd och spjut, bågar och pilar, blåsande i små trumpeter eller upphävande sina små stridsrop. De glömde aldrig att egga varandra till tapperhet eller till erinran om, att hela världens ögon voro fästade på dem. Ehuru sanningen att säga den enda åskådaren till striden var jätten Anteus med sitt stora, dumma öga mitt i pannan.

När de två härarna stötte tillsamman, rusade tranorna fram, flaxade med vingarna, sträckte fram halsarna och snappade då och då till sig några pygméer. När så hände, måste det ha varit en ömklig syn att se de små tappra männen sparka och fäkta i luften och slutligen försvinna i tranans långa, böjda hals. Men, som ni veta, måste en hjälte vara beredd på alla slags faror, och vi få väl hoppas, att även pygméerna voro det.

Om Anteus märkte, att det började se hotfullt ut för hans små bundsförvanter, rusade han med milslånga steg fram till deras hjälp. Han svängde sin klubba och hojtade åt tranorna, som då förfärade skreko och togo till flykten så fort de kunde.

Sedan marscherade pygméhären hem i triumf och tillskrev segern uteslutande sin egen tapperhet och den lille mans skicklighet, som för tillfället råkade vara general. En lång tid efteråt var det inte tal om annat än offentliga fester, illuminationer och vaxdockor i kroppsstorlek, föreställande de mest framstående officerarna.

Om en pygmé under en dylik strid lyckades rycka till sig en stjärtfjäder av en trana, blev han en mäkta berömd man. Om ni tror mig eller ej, så hände det åtminstone ett par gånger, att en liten pygmé blev regent av ingen annan anledning än att han kom hem med en dylik fjäder.

Men jag har ännu inte sagt nog för att ni skola inse, hur ridderligt detta småfolk egentligen var och hur lyckligt de och deras förfäder levat tillsammans med jätten Anteus under oräkneliga tidsåldrar. I det följande vill jag berätta för er om en långt underbarare

strid än den som någonsin utkämpats mellan pygméerna och tranorna. En dag låg Anteus utsträckt på marken så lång han var, omgiven av sina små vänner. Hans promenadkäpp, en jättehög avkvistad idegran, låg tätt bredvid. Hans kropp låg tvärsöver hela pygméernas konungarike och han njöt av vilan så gott han kunde, medan pygméerna klättrade över honom, tittade in i hans ofantliga gap och lekte kurra gömma i hans hår. Då och då slumrade han till några minuter och snarkade så att det lät som häftiga stormilar.

Just som jätten hade slumrat in ett slag, hade en pygmé lyckats kravla sig upp på hans axel och såg sig omkring som från toppen av en kulle. Då upptäckte han någonting på långt avstånd, som kom honom att gnugga sina små ögon och stirra ännu skarpare än förut.

Först trodde han, att det var ett berg och undrade, hur detta så hastigt kunnat skjuta upp ur jorden. Men snart märkte han, att berget rörde sig, och då det kom allt närmare och närmare såg han till sin häpnad, att det var en man, visserligen inte så storväxt som Anteus men ändå en kolossal bjässe i jämförelse med pygméerna och många gånger större än de människor vi se nu för tiden.

När han övertygat sig om, att han inte sett fel, skyndade han så fort han kunde ner till jättens öra och skrek med full hals in i det:

– Hallå, broder Anteus! Stig genast upp och tag din käpp, för här kommer en annan jätte, som nog vill ta ett nappatag med dig!

– Lämna mig i fred för dina dumheter, min gosse lille! muttrade Anteus halvvaken. Ser du inte, att jag vill sova? Det finns inte en jätte i hela världen, för vars skull jag vill besvära mig med att stiga upp.

Men pygméer stirrade på nytt utåt slätten och fann, att främlingen styrde sina steg rakt emot Anteus utsträckta gestalt. Inom kort var han så nära, att man riktigt såg hur stor och skräckinjagande han var. Han bar ett svärd vid sidan och en lejonhud över ryggen, och över högra axeln höll han en klubba, som såg tjockare och tyngre ut än Anteus käpp.

Nu hade hela pygméfolket fått syn på detta nya under. Ett rop trängde ur en miljon små strupar. Och när alla skreko så där på en gång, åstadkommo de verkligen ett riktigt tydligt skrik.

– Stig upp, Anteus! Rör på benen, din gamle, late jätte! Här kommer en jätte, lika stor som du, som vill slåss med dig!

– Dumheter! mumlade den sömnige kolossen. Det rör mig inte vem som än kommer, för nu vill jag ta mig en lur.

Men främlingen kom allt närmare. Och nu sågo pygméerna, att om han inte var så lång som Anteus, så var han betydligt axelbredare. Ja, han måtte i sanning ha haft riktigt väldiga skuldror! Pygméerna blevo utom sig av otålighet över Anteus långsamhet och beslöto att tvinga honom att stiga upp. De fortforo därför att skrika på honom och stucko honom till sist med sina små svärd.

– Upp med dig, gamle trögmåns! ropade de. Den främmande jättens klubba är större än din. Hans skuldror är bredare än dina, och han är bestämt den starkaste av er två!

Anteus tålde inte, att man sade, att någon dödlig ens var hälften så stark som han själv. Pygméernas sista anmärkning stack honom hårdare än deras svärd. Han satte sig upp, gnuggade sig i ögat och vände slutligen sitt stora dumma huvud i den riktning, dit hans små vänner pekade så ivrigt.

Så snart han fick syn på främlingen, grep han sin käpp, rusade upp och gick emot honom med ett par jättelånga steg.

– Vad är du för en? vrålade jätten. Och vad söker du här i mitt rike?

Nu var det någonting besynnerligt med Anteus, som jag ännu inte talat om. Det förhöll sig nämligen så, att närhelst denne fruktansvärde jätte rörde vid marken, vare sig med händer, fötter eller någon annan del av sin kropp, blev han dubbelt starkare än förut. Jorden var, om ni minns rätt, hans moder och hon älskade honom därför, att han var ett av hennes allra största barn och när han berörde henne, vann han därför ny styrka.

Ja, man påstår till och med, att han blev tio gånger starkare vid varje sådan beröring. Besinna vad det vill säga!

Vilken annan dödlig man än den Anteus nu mötte hade blivit till hälften skrämd från vettet, då han såg den fruktansvärde jätten och hörde hans dånande röst. Men främlingen föreföll inte det minsta rädd. Han lyfte vårdslöst sin klubba, vägde den i handen, mätte Anteus med blicken från huvud till fot, inte som om han häpnade över hans storlek utan som om han sett en massa jättar förut och som om denne inte varit den störste bland dem. Om jätten inte varit större än pygméerna, som stodo där lyssnande och stirrande, hade främlingen inte kunnat se mer obesvärad ut.

– Vem är du, frågar jag? dundrade Anteus på nytt. Vad heter du? Varför kommer du hit? Svara, annars skall jag med min käpp pröva, hur tjock din skalle är!

– Du är en mycket oartig jätte, svarade främlingen lugnt, och jag måste antagligen lära dig litet hövlighet, innan jag går härifrån. Vad mitt namn beträffar, heter jag Herkules. Jag har kommit hit, därför att här förbi går den genaste vägen till Hesperidernas trädgårdar. Och där skall jag hämta tre av de gyllene äpplena till kung Euristeus. Du skall inte gå ett steg längre, din skälm! skrek Antens och tog på sig en bistrare min än förut, ty han hade hört talas om den oerhört starke Herkules och hatade honom just för hans. rykte om styrka. Och inte heller skall du gå tillbaka samma väg, som du kommit!

– Hur skall du kunna hindra mig att gå vart jag behagar? frågade Herkules.

– Genom att ge dig ett rapp med den här granstammen! skrek Anteus med ett vilt grin. Jag är femtio gånger starkare än du, och nu, då jag stampar i marken, blir jag ännu femhundra gånger starkare! Jag riktigt skäms att döda en sådan ynklig liten dvärg, som du tycks vara. Jag vill i stället göra dig till min slav, och du skall också bli slav åt mina bröder här, pygméerna. Kasta alltså bort din klubba och dina andra vapen. Och vad den där lejonhuden angår, ämnar jag göra mig ett par handskar av den.

– Kom och tag den då från mina axlar, svarade Herkules och höjde sin klubba.

Då gick jätten emot honom, skummande av raseri och tio gånger starkare för varje steg han tog. Man måttade ett ohyggligt slag mot Herkules med sin idegran. Men Herkules parerade slaget med sin klubba. Och som han var så mycket smidigare och skickligare i vapnens bruk än Anteus, svarade han med ett så hårt slag i huvudet på jätten, att det stora levande berget föll framstupa på marken.

De stackars små pygméerna, som inte drömt om att någon i världen var hälften så stark som deras bror Anteus, blevo mycket förfärade vid denna syn. Men jätten hade inte förr vidrört marken än han rusade upp tio gånger starkare än förut och med en så fruktansvärd uppsyn, att den kunnat skrämma vem som helst.

Han måttade ett nytt slag mot Herkules. Men förblindad av ursinne, som han var, slog han bara till sin stackars oskyldiga moder Jorden, som stönade och jämrade sig under slaget.

Trädstammen borrade sig så djupt ner i marken, att innan Anteus hann rycka den loss, hade Herkules låtit sin klubba med kraft falla över jättens rygg.

Denne uppgav ett tjut av smärta, som fyllde luften och dånade över halva världen, om nu sagan berättar sant.

Vad pygméerna angår, så störtade deras huvudstad i grus och spillror genom luftens våldsamma dallring. Och ehuru det var tillräckligt oväsen utan deras hjälp, upphävde de alla ett skrik ur tre miljoner små strupar och inbillade sig, att de därmed överröstat jättens tjut. Under tiden hade Anteus kravlat sig upp på nytt och ryckte upp trädstammen ur jorden. Nästan vanvettig av ursinne rusade han på Herkules och måttade ett nytt dråpslag mot honom.

– Den här gången skall du inte slippa undan så lätt! vrålade han.

Men än en gång avvärjde Herkules slaget med sin klubba. Och jättens trädstam slogs i tusen spillror, av vilka de flesta flögo om öronen på pygméerna och ställde till stor förödelse bland dem. Innan den klumpige Anteus hann vika undan, träffades han av ett nytt slag, som fällde honom till marken. Men det ökade endast hans styrka. Vad hans raseri beträffar, kan det helt enkelt inte beskrivas. Hans enda öga var som en flammande låga. Som han nu inte hade några andra vapen än sina händer, knöt han dem, hoppade upp och ned och slog omkring sig med sina ofantliga armar, som om han inte bara ville döda Herkules men krossa hela världen i små smulor.

– Kom bara hit! vrålade han. Låt mig ge dig bara en enda örfil, så kommer du aldrig mer att få huvudvärk!

Herkules insåg nu, att hur stark han än var skulle han aldrig vinna seger, om han fortsatte att slå omkull Anteus. Ty denne skulle med sin moder Jordens tillhjälp så småningom bli ännu starkare än han själv. Han kastade därför ifrån sig klubban, med vilken han redan utkämpat så många fruktansvärda strider, och stod redo att mottaga sin fiende utan andra vapen än sina armar och händer.

– Stig fram! ropade han. Eftersom jag krossat din furustam, skola vi pröva på vem av oss två, som är den bäste brottaren.

– Då skall du nog få ditt lystmäte! skrek jätten.

Ty om det var något han var verkligt stolt över, så var det sin skicklighet i brottning.

– Jag skall sannerligen slå dig i marken, så att du aldrig skall resa dig upp igen.

Skummande av ilska rusade han fram och fick av sin moder Jorden nya krafter för varje språng han tog. Men Herkules var slugare än den dumme jätten och hade tänkt ut ett sätt att besegra honom, trots moder Jordens hjälp. När jätten kom inom räckhåll, grep Herkules honom med båda händerna om livet, lyfte honom högt i luften och höll honom över sitt huvud.

Så snart Anteus inte var i beröring med jorden, började han strax förlora den styrka han fick genom att vidröra den. Herkules märkte snart, att hans besvärliga fiende blev svagare, både därpå, att han sparkade allt mindre våldsamt för var sekund och därpå, att hans starka röst övergick till ett allt svagare mummel. Det förhöll sig nämligen så, att om jätten inte vidrörde jorden minst en gång var femte minut, vek ej blott hans oerhörda kroppsstyrka utan även själva livsanden ifrån honom. Herkules hade anat hans hemlighet. Det vore kanske väl, om vi alla lade detta på minnet, i den händelse vi någonsin måste strida mot fiender, som likna Antens. Ty dessa jordbundna varelser äro endast omöjliga att besegra på egen mark. De kunna övervinnas, om vi lyckas lyfta upp dem i en högre och renare luft.

När det var fullkomligt slut med jättens krafter, och när han utandats sin sista suck, slungade Herkules hans stora kropp en mil bort. Där föll den ned med ett våldsamt dån och låg lika orörlig som en sandås. Det var nu för sent för jättens moder Jorden att hjälpa honom. Troligen ligga hans ofantliga benknotor kvar på samma ställe ännu i dag och man tror, att de ha tillhört en jätteelefant.

Vilka klagorop uppstämde inte de små pygméerna, då de sågo sin store broder behandlad på detta rysliga sätt! Men om Herkules hörde deras klagan, så brydde han sig åtminstone inte om den. Han trodde för resten kanske, att han bara hörde kvittret av småfåglar, som blivit uppskrämda ur sina. nästen av den våldsamma striden mellan honom och Anteus, Sanningen att säga hade han varit så upptagen av jätten, att han inte så mycket som tittat åt pygméerna. Han visste inte ens, att det fanns ett så lustigt litet folk i världen.

Och nu då han vandrat så lång väg och kände sig en smula trött efter striden, bredde han ut sin lejonhud på marken, lade sig på den och somnade strax.

Så snart pygméerna sågo, att Herkules beredde sig att ta en lur, nickade de till varandra med sina små huvuden och blinkade med sina små ögon. Och när hans djupa, lugna andetag underrättade dem om att han somnat, skockade de sig tillsamman i en tät klunga. En av deras största vältalare, som dessutom var en tapper krigare, fast hans tunga nog var hans bästa vapen, klättrade upp på en stor fjällskivling och höll från denna upphöjda plats ett tal till folkmassan. Det lydde som följer eller åtminstone något ditåt:

– Store pygméer och mäktiga män! Vi alla ha bevittnat vilket olycksöde, som inträffat, och vilken förolämpning, som slungats mot vår nations ära och majestät. Därborta ligger Anteus, vår store vän och bror, dräpt inom vårt eget rike av en missdådare, som överrumplade honom och stred mot honom (om det kan kallas strid) på ett sätt, som ingen, varken jätte eller pygmé, förr kunnat drömma om. Och till råga på den skymf, som drabbat oss, har missdådaren nu lagt sig att sova, som om han inte hade något att frukta av vår rättvisa vrede. Det tillkommer oss, mina landsmän, att besinna eftervärldens dom över oss, ifall vi tillåta att denna oerhörda skymf förblir ohämnad.

Anteus var vår broder, född av samma älskade moder som vi ha att tacka för våra muskler och senor såväl som för våra modiga hjärtan, vilka gjorde honom stolt över vår släktskap. Han var vår trofaste bundsförvant och föll, kämpande lika mycket för vår nations frihet och rättigheter som för sina egna. Vi och våra förfäder ha levat i vänskap med honom, en vänskap, som pågått under oräkneliga släktled. Ni minns nog hur ofta hela vårt folk vilat i hans stora skugga, hur våra småttingar lekt kurragömma i hans yviga hår, och hur hans stora fötter vandrat fram och åter ibland oss utan att så mycket som trampa oss på tårna. Och nu ligger han där, vår käre broder, vår gode och pålitliga vän, vår modiga bundsförvant, den ädle jätten, nu ligger han där, död, tyst, maktlös! Bara ett berg av stoft! Förlåt mina tårar! Nej, jag ser, att också era tårar flöda! Om vi dränkte också världen i dem, skulle man väl kunna klandra oss för det?

Men låt oss fortsätta: skola vi, mina landsmän, tillåta denne ondskefulle främling att oskadd avlägsna sig för att i världens fjärran länder skryta med sin svekfulla seger? Skola vi inte hellre tvinga honom att lämna sin kropp kvar här på vår mark vid sidan av vår dräpte broders? Jag ställer denna fråga till eder i fullt förtroende på ett svar, som är värdigt den ära, våra förfäder givit vårt stolta folk i arv, och som vi själva flera gånger hävdat i våra strider mot tranorna.

Talaren avbröts här av entusiastiska bifallsrop. Varenda pygmé skrek, att nationens ära måste skyddas, kosta vad det ville. Talaren bugade sig då, bjöd med en åtbörd tystnad och avslutade sitt tal på följande ståtliga sätt:

– Det återstår alltså för oss att avgöra, huruvida hela nationen skall gå till strid – ett förenat folk mot en gemensam fiende – eller om en hjälte, berömd från forna strider, skall utväljas att utmana vår broder Anteus mördare till tvekamp. I det senare fallet erbjuder jag mig att åtaga mig denna plikt, ehuru medveten om, att det kanske finns värdigare män bland eder. Och tro mig, mina kära landsmän, vare sig jag överlever striden eller stupar skall detta stora lands ära och det rykte, som vi tagit i arv efter våra hjältemodiga förfäder, inte förminskas genom mig. Nej, aldrig så länge jag kan svänga svärdet, som jag nu drar ur skidan – aldrig, aldrig, även om den blodiga hand, som dräpte vår store Anteus, skall fälla också mig död på den mark, för vars försvar jag offrat mitt liv!

Vid dessa ord drog den tappre pygméen sitt svärd (som var fruktansvärt att skåda, ty det var minst lika långt som bladet på en pennkniv) och svängde det över sitt huvud. Hans tal följdes av smattrande applåder, och hurraropen och handklappningarna hade fortsatt mycket längre, om de inte överröstats av ett djupt andetag, som på simpelt språk kallas snarkning och som kom från den sovande Herkules.

Det beslöts omsider, att hela den pygméiska nationen skulle samla sig för att dräpa Herkules, visst inte för att det betvivlades, att en enda av deras hjältar kunde genomborra honom med sitt svärd, men därför att han var allas fiende och alla därför längtade efter att få dela äran av att besegra honom.

Det uppstod en rådplägning, om inte hedern krävde, att en härold skulle blåsa med sin trumpet rätt i Herkules öra och därpå högtidligt utmana honom till en strid på liv och död med hela nationen. Men några vördnadsvärda och kloka pygméer, som voro väl förfarna i statsangelägenheter, förklarade, att krigstillstånd redan hade inträtt och att de hade full rättighet att överrumpla fienden.

Och för resten, om Herkules vaknade och hann stiga upp, kunde han kanske hinna anställa förödelse, innan han besegrades, ty hans klubba var verkligen ansenligt tung och stor, och den hade med ett väldigt dån fallit ned på Anteus hjässa. Pygméerna beslöto alltså att inte bry sig om några formaliteter utan omedelbart anfalla fienden.

Följaktligen grepo alla krigarna till vapen och marscherade fram mot Herkules, som ännu låg i sin söta sömn, föga anande vilka mordiska planer pygméerna hade i sinnet mot honom. Tjugotusen små bågskyttar utgjorde förtruppen, med pilarna redo på sina små bågsträngar. Ett lika stort antal fingo order att klättra upp på Herkules, några försedda med spadar för att gräva ut hans ögon, andra försedda med gräs och annat, varmed de skulle täppa till hans mun och näsborrar för att kväva honom. De sistnämnda kunde emellertid på inga villkor fullgöra sin uppgift, ty så snart den sovande drog ett av sina väldiga andetag, blåste pygméerna bort lika fort som de närmade sig. Det blev därför absolut nödvändigt att fundera ut ett annat slags krigföring.

Efter att ha hållit krigsråd kommenderade kaptenerna sina trupper att samla stickor, strån och alla brännbara ämnen, de kunde hitta, och trava upp dem runt kring Herkules huvud. Emedan många tusen strax skyndade till verket, dröjde det inte länge, förrän de staplat upp en så stor hög, att de uppe på dess topp kommo i jämnhöjd med den sovandes ansikte. Under tiden ställde bågskyttarna upp sig inom skotthåll med order att skjuta så snart Herkules rörde på sig.

När allting var klart, fördes en brinnande fackla intill bränslet, som ögonblickligen tog eld. Fienden skulle helt säkert snart blivit stekt, om han behagat ligga stilla. Ty ehuru en pygmé är så förskräckligt liten, kan han precis lika lätt som en jätte sätta en värld i brand. Så det sättet att behandla jätten var helt visst det säkraste, förutsatt, att de kunde hålla honom stilla, medan elden spred sig.

Men så snart Herkules började svedas, rusade han upp med eld i håret.

– Vad vill det här säga? ropade han yrvaken och stirrade omkring sig liksom väntande att få se en ny jätte.

I samma ögonblick kommo de tjugotusen pilarna susande som lika många myggor, rakt mot hans ansikte. Men jag tvivlar på, att mer än ett halvt dussin hade kraft att så mycket som pricka huden.

– Usling! skreko alla pygméerna. Du har dödat jätten Anteus, vår store broder och vår nations bundsförvant. Vi förklara dig strid på liv och död och ämna döda dig här på fläcken.

Överraskad av att höra det gälla pipet av så många små röster såg Herkules sig omkring, sedan han släckt elden i sitt hår. Han kunde först ej upptäcka någonting alls. Men när han slutligen sänkte blicken mot marken, fick han syn på den oräkneliga skaran, som trängdes kring hans fötter. Han böjde sig ned, tog den närmaste mellan tummen och pekfingret, satte honom tillrätta i sin hand, som han sträckte ut för att beskåda honom på lämpligt avstånd. Det råkade vara just samme pygmé, som hållit sitt tal från toppen av fjällskivlingen och erbjudit sig att utmana Herkules på tvekamp.

– Vem i all världen kan du vara, min lille gosse? utbrast Herkules.

– Jag är din fiende, svarade den modige pygméen med sin allra morskaste röst. Du har dräpt den store Anteus, vår broder och under många generationer vår ärorika nations trofaste bundsförvant. Vi ha därför beslutat att ta ditt liv, och vad mig angår utmanar jag dig till ögonblicklig tvekamp.

Pygméens stormodiga ord och krigiska åtbörder föreföllo Herkules så lustiga, att han brast ut i ett dånande skratt och så när hade släppt den lille stackaren, som stod i hans hand.

– Jag inbillade mig verkligen, sade han muntert, att jag sett åtskilliga underliga figurer i mina dar – niohövdade hydror, vädurar med förgyllda horn, jättar med glödande ugnar i sin mage, sexbenta män och jag vet inte vad. Men här i min hand står den besynnerligaste figuren av dem alla! Din kropp, min lille vän, är ungefär lika stor som en vanlig mans finger. Var god och säg mig, hur stor ungefär din själ är?

– Lika stor som din egen, svarade pygméen.

Den lille mannens oförfärade mod rörde Herkules, som aldrig kunde underlåta att känna sympati för det sanna hjältemodet.

– Mina goda små varelser, sade han och bugade sig djupt för den ärofulla nationen, jag vill inte för allt i världen med vett och vilja göra så tappra män något ont! Era hjärtan tyckas vara så stora, att jag rakt inte kan fatta, hur de kan rymmas i era små kroppar. Jag föreslår att vi sluta fred, och att jag som bevis på mitt ärliga uppsåt skall ta fem steg och vid det sjätte stå utanför ert konungarike. Farväl! Jag lovar att gå försiktigt, så att jag inte oförvarandes råkar trampa ihjäl några dussin av er. Ha ha ha! För en gång erkänner Herkules, att han är besegrad!

Några historieskrivare påstå, att Herkules samlade upp hela den pygméiska nationen i sin lejonhud och förde de små varelserna med sig hem till Grekland till lekkamrater åt kung Euristeus barn. Men detta är ett misstag. Han lämnade var enda en kvar i deras rike, där deras ättlingar, så vitt jag vet, leva än i dag, bygga sina små hus, odla sina små fält, slåss med tranorna, sköta sina små angelägenheter, vilka de nu kan vara, och läsa sina små historiska dokument från flydda tider. I dessa dokument står det kanske upptecknat, att för många hundra år sedan hämnades de tappra pygméerna jätten Anteus död genom att skrämma den väldige Herkules på flykten.

Minotaurus

I den gamla staden Troezene vid foten av ett högt berg bodde för länge, länge sedan en liten gosse, som hette Teseus. Hans morfader, kung Pittheus, var härskare där i landet och ansågs vara en mycket vis man. Teseus, som uppfostrats i det kungliga palatset och var en mycket begåvad gosse, kunde knappt undgå att draga nytta av den gamle kungens lärdomar.

Hans mor hette Etra, sin far hade han aldrig sett. Men så långt han kunde minnas tillbaka brukade Etra gå med honom till en stor skog och sätta sig på ett stort, mossbelupet stenblock, som låg djupt nedsjunket i marken. Här talade hon ofta med sonen om hans far och berättade, att denne hette Egeus och var en stor konung, som regerade över Attika och bodde i Aten, en av världens ryktbaraste städer. Teseus tyckte mycket om att höra talas om kung Egeus och frågade ofta sin goda moder, varför han inte kom och bodde hos dem i Troezene.

– Ack, min käre son, svarade Etra suckande, en monark har sitt folk att ta vård om. De män och kvinnor, över vilka han regerar, äro i barns ställe för honom. Han har sällan tid att älska sina barn såsom andra fäder gör. Din far kan aldrig få lämna sitt kungarike för att hälsa på sin lille gosse.

– Men varför kan inte jag i stället få bege mig till den ryktbara staden Aten och tala om för kung Egeus, att jag är hans son? frågade gossen.

– Det får du kanske så småningom, svarade Etra. Ha bara tålamod, så få vi väl se. Du är inte än tillräckligt stor och stark för att draga bort i ett sådant ärende.

– Hur snart blir jag tillräckligt stark då? sporde Teseus.

– Du är bara en liten gosse än, svarade modern undvikande. Försök, om du kan lyfta den här stenen, som vi sitta på.

Den lille parveln hade höga tankar om sina egna kroppskrafter. Därför tog han oförskräckt tag i den stora stenen. Han ryckte och drog och ansträngde sig, tills han flämtade, men han lyckades ej rubba stenen det allra minsta. Det tycktes, som om den varit fastvuxen i marken, så det var inte alls underligt, att den lille gossen misslyckades, ty det krävdes många starka mäns krafter för att kunna lyfta upp den stenen ur jorden.

Modern stod och såg på med ett svårmodigt leende.

– Du ser själv, hur det är, kära barn, sade hon. Du måste bli mycket, mycket starkare än nu, innan jag kan ge dig i uppdrag att gå till Aten och berätta för kung Egeus, att du är hans son. Men när du kan lyfta upp den här stenen och visa mig, vad som ligger under den, då lovar jag dig, att du skall få söka upp din far.

Många gånger efter denna dag frågade Teseus sin mor, om tiden var inne för honom att vandra till Aten. Men Etra pekade ständigt på stenen och sade, att det ännu skulle dröja många år, innan han kunde lyfta upp den.

Gång på gång prövade den rosenkindade gossen sina krafter på stenen, i hopp att utföra ett kraftprov, som knappt stått i en jättes makt. Under tiden såg det ut, som om stenen sjunkit djupare ned i jorden. Mossan växte allt tjockare över den, tills den slutligen nästan liknade en mjuk liten kulle, ur vilken den grå graniten bara här och där skymtade fram.

Men hur omöjligt företaget än föreföll att vara, hade Teseus nu växt upp till en så kraftfull yngling, att han själv fullt och fast trodde, att den tid snart var inne, då han skulle få bukt med det ohanterliga stenblocket.

– Mamma, jag tror, att jag rubbat den litet! ropade han efter ett av sina försök. Titta, det är sprickor i jorden omkring den!

– Nej, nej, barn, svarade modern hastigt, Det är inte möjligt, att en så ung pojke som du kan rubba den ens en hårsmån.

Hon ville inte låta övertyga sig ens när Teseus visade henne det ställe, där han inbillade sig, att en blomma blivit uppryckt med roten genom att stenen rört på sig. Etra suckade och såg orolig ut. Hon började utan tvivel förstå, att hennes son inte längre var ett barn, och att det inte skulle dröja länge, förrän hon måste släppa ut honom bland livets faror och äventyr.

Knappt ett år därefter sutto de åter tillsamman på den mossbelupna stenen. Etra hade än en gång berättat om hans far, och hur glatt han skulle hälsa Teseus välkommen i sitt ståtliga palats, föreställa honom för sitt folk och säga dem, att han var det stora rikets arvinge. Teseus ögon strålade av gläde. Han kunde knappt sitta stilla, medan hans mor talade.

– Käraste moder, ropade han, jag har aldrig känt mig hälften så stark som nu. Jag är inte längre ett barn, inte ens en yngling, jag känner, att jag är en fullvuxen man. Nu är tiden inne att på allvar försöka flytta stenen.

– Inte än, käraste Teseus, inte än! bönföll modern.

– Jo, moder, sade han beslutsamt, tiden är inne!

Och nu spände han alla sina muskler och anföll den stora stenen, som om den varit en levande fiende. Han ansträngde sina yttersta krafter att rubba den ur dess läge, fast besluten att lyckas eller dö och låta stenen i evig tid vara hans gravmonument. Etra stod stilla och såg på, darrande men med en moders stolthet men också av en moders sorg. Det stora stenblocket rörde sig! Ja, det höjde sig långsamt ur sin bädd av jord och mossa och föll åt sidan. Teseus hade segrat!

Medan han hämtade andan, såg han glädjestrålande på modern, som smålog mot honom genom tårar.

– Ja, Teseus, sade hon, tiden är nu inne. Du får inte stanna längre hos mig. Se efter, vad Egeus, din kunglige fader, lämnat åt dig under stenen, då han lyfte den med sina kraftfulla armar och lade den på den plats, varifrån du nu flyttat den!

Teseus såg nu, att stenen vältrats över en annan sten, i vilken var en lång fördjupning, så att den hade en svag likhet med en stenkista, vars stora lock nu var bortvältrat. I fördjupningen låg ett svärd med förgyllt fäste och ett par sandaler.

– Detta var din faders svärd, sade Etra, och hans sandaler. När han drog sina färde för att bli kung i Aten bad han mig behandla dig som ett barn, till dess du visade dig vara en man genom att lyfta denna sten. När detta var gjort, skulle du sätta på dig sandalerna för att följa din faders fotspår samt omgjorda dig med hans svärd för att kämpa mot jättar och drakar, som han själv i sin ungdom gjort.

– Jag vill gå till Aten redan i dag! ropade Teseus.

Men hans mor övertalade honom att stanna ett par dagar längre, medan hon gjorde i ordning en del saker till hans avfärd. När hans morfader, den vise kung Pittheus, hörde, att Teseus ämnade begiva sig till sin faders palats, rådde han honom allvarligt att gå ombord på ett fartyg och företaga färden till sjöss. Ty då skulle färden bli minst besvärlig.

– Vägen till lands, sade den gamle kungen, vimlar av rövare och vidunder. En yngling som du kan inte alldeles ensam anträda en så farofylld färd. Nej, nej, färdas du sjövägen.

Men då Teseus hörde talas om rövare och vidunder, blev han allt mer ivrig att följa den väg, som kunde föra honom till strid mot dem.

På tredje dagen tog han alltså farväl av sin morfader och tackade honom för all hans godhet. Så omfamnade han ömt sin gråtande moder och lämnade barndomshemmet med ögonen fyllda av tårar. Men han lät snart sol och vind torka tårarna och gick manhaftigt sin väg fram i sin faders sandaler.

Jag vill ej skildra alla Teseus äventyr på vägen till Aten. Vare det nog sagt, att han tog sig fram på den vägsträcka, där rövare och andra skälmar hade sitt tillhåll. En av dessa onda människor hette Prokrustes. Han var verkligen fruktansvärd och hade ett omänskligt sätt att skämta med de stackars vandrare, som råkade falla i hans klor. Han hade nämligen i sin grotta en säng, i vilken han med låtsad vänlighet bjöd sina trötta gäster vila sig. Men om de råkade vara kortare än sängen, tänjde uslingen ut deras lemmar med sina starka händer. Om de voro för långa, högg han av deras huvud eller fötter och skrattade sedan åt vad han gjort, som om det varit ett trevligt skämt. Hur trött en vandrare än var, tyckte han naturligtvis inte om att ligga i Prokrustes säng. Men Teseus betalade odjuret med samma mynt. Han dödade honom i hans egen pinosäng.

En annan av dessa märkliga odjur hette Seinis. Han brukade kasta sina offer över en hög klippa ner i havet. För att löna honom efter förtjänst slungade Teseus honom utför samma klippa. Men, ni må tro mig eller inte, havet tycktes inte vilja besmitta sig med att mottaga en så ondskefull varelse i sitt djup, och inte heller ville jorden, som en gång blivit honom kvitt, samtycka att taga honom tillbaka. Seinis blev därför hängande i luften mellan klippan och vattnet.

Efter dessa hjältedåd fick Teseus höra talas om en ofantlig sugga, som sprang omkring i vilt tillstånd och utgjorde traktens alla jordbrukares fasa och förskräckelse. Som han ansåg sig förpliktad att hjälpa där tillfälle erbjöd sig, dödade han detta odjur och delade ut fläsket bland den fattiga lantbefolkningen. Den stora suggan hade varit hemsk att åse, då den härjade i skogarna och på fältet, men i stekt eller kokt tillstånd blev hon en härlig syn på jag vet inte hur många middagsbord.

När Teseus nådde målet för sin färd, hade han utfört många stordåd med sin faders svärd och hade fått namn om sig att vara en av den tidens tappraste unga män.

Hans rykte flög snabbt fram och nådde Aten före honom. Då han gick genom staden, hörde han därför hur invånarna, som stodo och pratade i gathörnen, sade att Herkules var tapper, likaså Jason, Castor och Pollux, men att Teseus, sonen till deras egen kung, artade sig att bli en lika stor hjälte som någon av dem.

Då Teseus hörde detta, tog han ut stegen och inbillade sig att bli ståtligt mottagen i sin faders palats, eftersom han kom, företrädd av ryktet, som skulle stöta i sin trumpet och ropa till kung Egeus:

– Här kommer din son.

Han anade föga i sin oskuld, att just här i detta Aten, där hans fader regerade, väntade honom en större fara än någon av dem, han råkat ut för på vägen. Och ändå var det så. Ehuru Teseus fader ej var gammal till åren, var han utsliten av regeringsbördorna och hade därför blivit gammal i förtid. Hans brorssöner, som trodde, att han inte skulle leva länge, hade beslutat att ta regeringstömmarna i sina egna händer. Men när de fingo höra, att Teseus anlänt till Aten och vilken präktig ung man han var, förstodo de, att han inte alls var den man, som skulle tillåta dem att stjäla hans faders krona och spira, som ju voro hans rättmätiga arv. Kung Egeus ondskefulla brorssöner, Teseus köttsliga kusiner, blevo ögonblickligen hans bittra fiender. En ännu farligare fiende var Medea, den illistiga häxan, som ni ju känna från historien om det Gyllene Skinnet. Hon var nu kung Egeus gemål och ville skänka kungariket åt sin son Medeus, i stället för att låta det ärvas av Etras son, som hon hatade.

Nu hände sig, att kungens brorssöner mötte Teseus och fingo höra vem han var just som han stod utanför palatsets ingång. De låtsade bli mycket glada över att göra hans bekantskap. Genast föreslogo de, att han skulle träda inför kungen som främling för att pröva om Egeus hos Teseus skulle upptäcka någon likhet med fadern eller modern och sålunda känna igen sin son. Teseus samtyckte, ty han trodde, att fadern strax skulle känna igen honom på den kärlek, som lyste fram ur hans ögon. Men medan han väntade vid ingången, skyndade brorssönerna in och berättade för Egeus, att en ung man hade anlänt till Aten för att, som de med bestämdhet visste, döda kungen och sätta kronan på sitt eget huvud.

– Och nu väntar han på att bli mottagen av dig, o konung! tillade de.

– Åhå, ropade den gamle kungen, han måste vara en riktig bov. Var snälla och råd mig, hur jag skall handla.

Den ondskefulla Medea besvarade denna fråga. Som ni veta, var hon en ryktbar trollpacka. Det påstods bland annat, att hon brukade koka folk i en stor kittel under förevändning, att de skulle bli unga på nytt. Men jag antar, att kung Egeus tyckte, att det var ett otrevligt sätt att få sin ungdom tillbaka och att han därför själv inte hade lust att krypa ned i kitteln.

Om jag hade tid, skulle jag berätta för er om Medeas eldvagn, dragen av bevingade drakar, i vilken hon ofta brukade färdas fram bland molnen. Det var för resten just i denna vagn hon anlänt till Aten. Och i den staden hade hon inte förorsakat annat än en mängd olyckor av skilda slag, alltsedan hon kom dit. Må det vara nog sagt att hon kunde bereda ett gift, som ögonblickligen dödade var och en, som blott rörde vid det med sina läppar.

När kungen bad om ett råd angående Teseus, hade den elaka kvinnan strax ett svar till hands.

– Lämna den saken åt mig, ers majestät, sade hon. Tag bara vänligt emot den unge mannen och bjud honom på en bägare vin. Ers majestät vet, att jag understundom roar mig med att tillaga mycket kraftiga läkemedel. I denna lilla flaska förvaras ett av dem, men varav det består är en av mina hemligheter. Låt mig bara gjuta en enda droppe i denna bägare. Bed sedan den unge mannen tömma den! Jag svarar då för, att han helt skall slå ur hågen de onda anslag, som drivit honom hit.

Medea smålog, då hon sade detta. Det var hennes avsikt att förgifta den stackars oskyldige Teseus i hans faders åsyn.

Likt de flesta andra kungar tyckte Egeus att varje straff var för milt åt en person, som anklagades för att vilja beröva honom livet. Han gjorde därför inga invändningar mot Medeas förslag. Så snart giftbägaren var i ordning, gav han befallning om, att den unge främlingen skulle föras in. Bägaren ställdes på ett bord bredvid kungens tron, och en fluga, som bara ville smutta på vinet, tumlade stendöd ner i bägaren.

När Medea märkte detta, såg hon på brorssönerna och smålog på nytt.

Då Teseus trädde in i det kungliga gemaket, hade han inte ögon för något annat än den vitskäggige gamle kungen, som satt på sin praktfulla tron med en juvelgnistrande krona på huvudet och spiran i handen. Den gamles uppsyn var majestätisk, ehuru han var till ytterlighet svag och bruten. Tårar av både sorg och glädje fyllde sonens ögon, ty han tänkte på hur bedrövligt det var att se sin käre fader så skröplig och hur ljuvt det skulle bli att få stödja och styrka honom. När en son sluter sin far till sitt varma hjärta är det ett säkrare föryngringsmedel för den gamle än Medeas trollkittel. Det var just detta Teseus ämnade göra. Han kunde knappt vänta för att se, om kung Egeus kände igen honom, så ivrig var han att kasta sig i faderns armar.

Då han stannade nedanför tronen, försökte han hålla det lilla tal, som han tänkt ut då han gick uppför trappan. Men han kvävdes nästan av de ömma känslor, som strömmade från hans hjärta och stockade sig i strupen. Förvirrad stod han där alldeles överväldigad och visste varken vad han skulle säga eller göra.

Den listiga Medea förstod strax vad som rörde sig inom den unge mannen. I detta ögonblick var hon ondskefullare än någonsin förr. Ty hon gjorde vad hon kunde för att vända den outsägliga kärlek, som upprörde Teseus, till hans egen skada och fördärv.

– Se, ers majestät, hur upprörd han är, viskade hon i kungens öra. Han är så medveten om sin brottslighet, att han darrar och inte kan tala. Den uslingen bör ej få leva ett ögonblick längre. Bjud honom strax vinet!

Men kung Egeus hade forskande betraktat den unge främlingen, då denne närmade sig tronen. Det var någonting, han visste inte vad, vare sig i den vita pannan, munnens vackra uttryck, de ömma, talande ögonen, som kom honom att dunkelt ana, att han sett denne yngling förr. Det var, som om han gungat honom på sitt knä och sett honom växa upp till en kraftfull man, medan han själv åldrades.

Medea anade kungens känslor, som sade honom, att detta var Etras son, som kommit för att göra anspråk på honom som sin far. Häxan viskade åter i kungens öra och tvingade honom med sin trollmakt att se allting på ett skevt sätt.

Egeus beslöt alltså att låta Teseus tömma giftbägaren.

– Unge man, sade han, du är välkommen! Jag är stolt över att få visa gästvänlighet mot en så hjältemodig yngling som du. Gör mig den glädjen att tömma denna bägare. Som du ser, är den till brädden fylld av det härliga vin, som jag endast bjuder dem, som är värda att få dricka det. Ingen är mer värdig än du.

Kung Egeus tog guldbägaren för att räcka den till Teseus. Men dels därför att han var så skröplig, dels därför, att hans hjärta var klokare än hans huvud, vad det nu än berodde på, så darrade kungen så häftigt på handen, att en stor del av vinet spilldes ut. För att styrka kungen i hans föresats och av rädsla att allt det dyrbara giftet skulle förspillas, viskade en av brorssönerna till honom:

– Tvivlar ers majestät på denne främlings brottsliga uppsåt? Se på det svärd, varmed han ämnar genomborra er, se hur skarpt blänkande och fruktansvärt det är! Fort – låt honom smaka vinet, innan han hinner fullborda dådet!

Vid dessa ord stålsatte sig Egeus mot varje annan tanke än att denne unge man förtjänade döden. Han rätade upp sig på sin tron, räckte fram bägaren med stadig hand och betraktade Teseus med kunglig onåd i blicken. Ty han var alltför högsint att döda ens en förrädisk fiende med ett falskt leende på läpparna.

– Drick! befallde han i samma stränga ton, varmed han brukade uttala dödsdomen över en missdådare. Du har gjort dig väl förtjänt av att få smaka just detta vin.

Teseus sträckte fram handen för att taga bägaren. Men innan han hunnit detta, överfölls kung Egeus på nytt av en häftig darrning. Hans ögon hade fallit på svärdet med guldfästet, som hängde vid den unge mannens sida. Han drog hastigt tillbaka bägaren.

– Svärdet! ropade han. Varifrån har du fått det?

– Det var min faders svärd, svarade Teseus med darrande röst, liksom dessa sandaler. Min kära moder Etra berättade mig hans historia, redan då jag var helt liten. Men det är bara en månad sedan jag blev tillräckligt stark att lyfta den tunga stenen, taga svärdet och sandalerna under den och bege mig till Aten för att träffa min fader.

– Min son! Min son! ropade kung Egeus, slungade bort den ödesdigra bägaren och stapplade ned från tronen för att falla i Teseus armar. Ja, det är Etras ögon. Du är min son!

Jag har alldeles glömt, hur det gick med Drick! befallde Egeus i sträng ton. kungens brorssöner. Men när Medea märkte vilken vändning saken tagit, skyndade hon ut ur salen till sitt eget enskilda rum och satte strax i gång med sina trollkonster.

Inom några ögonblick hörde hon väsandet som av många ormar utanför fönstret, och se!

Där var hennes eldvagn och fyra stora bevingade drakar, som vredo och slingrade sig i luften, svängde med sina stjärtar högt över palatsets tak och voro färdiga till luftfärd. Medea stannade bara tillräckligt länge för att ta sin son med sig, stjäla kronjuvelerna, kungens bästa kläder och vad annat av värde hon kunde komma över. Så steg hon upp i vagnen, piskade på drakarna och for uppåt högt högt över staden.

Kungen, som hörde det avskyvärda väsandet, skyndade så fort han kunde till fönstret och skrek till den elaka trollpackan, att hon aldrig mer fick komma tillbaka.

Atens alla invånare, som skyndat ut för att se den underbara synen, uppgåvo ett glädjerop över att äntligen bli av med Medea. Den onda kvinnan utstötte, gripen av raseri, samma väsande som en av hennes egna drakar, endast tio gånger mer hånfullt och giftigt. Och hon skakade sina knutna händer över folket, som om hon sände ned en skur av förbannelser över dem.

Men då hon gjorde detta, släppte hon ofrivilligt ned femhundra diamanter av renaste vatten, tusen stora pärlor och ett par tusen smaragder, rubiner, safirer, opaler och topaser, som hon stulit ur kungens skattkammare. Alla dessa ädla stenar smattrade som mångfärgade hagel mot folkets uppåtvända ansikten. Men atenarna voro hederliga människor. De plockade upp ädelstenarna och buro dem tillbaka till palatset. Men kung Egeus sade dem, att de gärna fingo behålla alltsamman och dubbelt så mycket därtill, om han hade så många juveler, därför att han nu var så själaglad över att ha återfunnit sin son och blivit av med den elaka Medea. Och om ni bara hade sett, hur hatfull hennes blick var, då den flammande vagnen höjde sig i skyn, hade ni inte undrat över, att både kung och folk voro glada över att se henne fara sin väg för alltid. Nu blev prins Teseus sin kunglige faders ögonsten. Den gamle kungen tröttnade aldrig på att ha honom sittande vid sin sida på tronen, som var tillräckligt bred att rymma dem båda, och höra honom berätta om sin älskade mor och sina många försök att lyfta den väldiga stenen. Men Teseus var en alltför livlig och verksam ung man för att ha lust att tillbringa all sin tid med att berätta saker, som redan hänt. Han längtade efter att utföra andra stordåd, som förtjänade att berömmas både på vers och prosa.

Han hade inte heller varit länge i Aten, förrän han fångade en vild och fruktansvärt ondsint tjur och förevisade den offentligt, till den gode kungens och hans undersåtars stora häpnad och beundran. Men kort därefter åtog han sig en annan uppgift, som kom alla hans andra bedrifter att förefalla som barnlekar. Så här gick det till:

En morgon, då Teseus vaknade, förekom det honom, som om han drömt någonting förskräckligt sorgligt, och det var som om den hemska drömmen fortsatte även fast han var klarvaken. Hela luften tycktes honom fylld av klagande ljud, och då han lyssnade uppmärksammare, hörde han tydligt snyftningar, jämmer och ångestrop, blandade med djupa suckar, som kommo från kungens palats, från gatorna, templen och hela staden.

Det var också verkliga klagoljud, som strömmade från tusentals hjärtan. Han klädde sig brådskande och skyndade till kungen för att få veta, vad som hänt.

– Ack, min son, sade kungen suckande, en stor olycka hotar oss. I dag är den sorgligaste dagen på hela året. Denna dag dras det årligen lott, vilka av Atens ynglingar och unga flickor, som skola slukas av den ohygglige Minotaurus.

– Minotaurus? utbrast Teseus, och modig som han var lade han strax handen på sitt svärdfäste. Vad är det för vidunder? Är det inte möjligt att dräpa honom, om också med fara för sitt liv?

Kung Egeus skakade på huvudet. För att övertyga sin son om, hur hopplös saken var, berättade han hela historien för honom. På ön Kreta bodde ett fruktansvärt vidunder, som kallades Minotaurus, vilken till skapnaden var till hälften människa, till hälften tjur.

Det var så hemskt, att man icke ens kunde tänka på det utan fasa. Om odjuret över huvud skulle få leva, så måste det vara på en obebodd ö eller i någon mörk håla, så att ingen behövde plågas av dess åsyn. Kung Minos, som regerade över Kreta, hade därför för en oerhörd summa pengar låtit bygga en invecklad labyrint, i vilken odjuret blivit inneslutet.

För några år sedan hade det varit krig mellan staden Aten och ön Kreta. Atenarna blevo besegrade och måste tigga om fred. Men den vägrades dem, om de inte ville förbinda sig att på en bestämd dag varje år skicka sju unga män och sju unga flickor att slukas av kung Minos grymma vidunder. Under tre år hade atenarna nu uthärdat denna olycka. Och de klagorop, som nu fyllde staden, härledde sig från stadsbornas förtvivlan, därför att den ödesdigra dagen åter var inne, då de fjorton offren skulle utväljas genom lottdragning. De gamla fruktade, att deras söner eller döttrar skulle bli offren, och ynglingarna och flickorna å sin sida darrade för, att de skulle utses att bli slukade av vidundret.

När Teseus hört denna berättelse, rätade han upp sig, så att han föreföll ännu längre än vanligt, och hans ansikte uttryckte om vartannat harm, förakt, käckhet och medlidande.

– Låt atenarna denna gång endast dra lott om sex unga män i stället för sju, sade han. Jag vill själv vara den sjunde. Sedan må Minotaurus sluka mig, om han kan!

– Min älskade son, utbrast kung Egeus, varför skall du utsätta dig för detta rysliga öde? Du är en kunglig prins och har rättighet att undandraga dig bestämmelserna för vanligt folk.

– Just därför att jag är prins, din son och ditt kungarikes rättmätige arvinge, vill jag frivilligt dela ditt folks olyckor, svarade Teseus. Och du, min far, detta folks konung, är skyldig att offra vad som är dig kärast, hellre än att sonen eller dottern till de fattigaste av dina undersåtar skall råka i olycka.

Den gamle kungen grät och besvor Teseus att inte övergiva honom på hans ålderdom, i all synnerhet, som han först helt nyligen fått erfara lyckan att äga en så god och tapper son. Men Teseus, som insåg, att han kände och tänkte rätt, ville inte avstå från sitt beslut. Han försäkrade emellertid sin far, att han inte ämnade gå i döden som ett beskedligt får, och att odjuret åtminstone skulle få kämpa hårt, innan det slukade honom.

Då alla invändningar voro lönlösa, gav kungen Teseus tillåtelse att följa med till Kreta. Ett skepp utrustades alltså, och Teseus jämte sex andra unga män och sju vackra unga flickor begåvo sig ner till hamnen för att gå ombord, följda av en stor skara förtvivlade stadsbor. Den stackars gamle kungen var också med, stödd på sonens arm och med ett uttryck i sitt ansikte, som om han ensam bar hela Atens sorg. I detsamma Teseus stod i begrepp att gå ombord hejdade fadern honom.

– Min käre son, sade han, du ser, att detta fartygs segel äro svarta, som de ju också böra vara för en så olycksdiger färd. Så klen och svag, som jag är, vet jag inte om jag lever, tills fartyget kommer tillbaka. Men så länge jag orkar, skall jag varje dag gå upp på klippan därborta och speja efter segel ute på havet. Och, käre Teseus, om någon lycklig händelse gör, att du slipper undan odjurets käftar, så ryck ner dessa hemska segel och hissa andra, som lysa likt solskenet. Om de synas vid horisonten, skall jag själv och mitt folk kunna förstå, att du återkommer segerrik och välkomna dig med en glädjefest, vars like Aten aldrig förr upplevat.

Teseus lovade att uppfylla faderns önskan. Så gick han ombord, och sjömännen hissade de svarta seglen, som sakta svällde för vinden.

Men när de hunnit ut på havet, friskade vinden i, och fartyget dansade muntert över de vitkammiga vågorna, som om det varit fråga om den allra mest förtjusande lustfärd. Och ehuru färdens slut hotade att bli förförskräcklig, undrar jag just, om fjorton unga personer, som voro ute alldeles på egen hand, skulle kunna känna sig olyckliga under hela den långa resan. Jag misstänker, att de dansade ibland uppe på däcket och roade sig på bästa sätt, till dess Kretas höga berg döko upp vid horisonten. Men säkert är, att åsynen av dem, gjorde ungdomarna åter mycket allvarliga.

Teseus stod bland sjömännen och stirrade ivrigt mot land. Då och då tyckte han sig skymta ett lysande föremål långt i fjärran, som kastade ett skimmer över vågorna.

– Ser du, hur det liksom blixtrar till därborta? frågade han befälhavaren på fartyget.

– Nej, min prins, svarade kaptenen, men jag har sett det förut. Jg antar att det kommer från Talus. Och därmed skyndade han bort till sina göromål.

När fartyget nu allt snabbare närmade sig Kreta, såg Teseus till sin häpnad en jättestor varelse, som med avmätta steg skred fram utefter stranden. När solen sken på denna ofantliga skepnad, blänkte och lyste den. Till och med dess stora ansikte lyste med metallglans, och dess kläder fladdrade inte för vinden utan föllo i tunga veck utefter kroppen, som om de voro gjorda av någon slags metall.

Ju närmare fartyget kom, dess mer undrade Teseus, vem denne jätte kunde vara, och om han verkligen var levande eller ej. Ty fast han gick som om han hade liv, var det dock något besynnerligt i gången som jämte metallglansen kom den unge prinsen att misstänka, att det i alla fall inte var någon verklig jätte utan bara någon slags underbar maskin. Gestalten såg ännu mer fruktansvärd ut, därför att den bar en kolossal kopparklubba, som vilade mot ena axeln.

– Vad är det där för vidunder? frågade Teseus skepparen, som åter hade tid att höra på honom.

– Det är Talus, kopparmannen, var svaret.

– Är han en levande jätte eller bara en kopparbild? frågade Teseus.

– Det är verkligen någonting, som jag aldrig kommit på det klara med, svarade skepparen. Några påstå, att denne Talus hamrades ut åt kung Minos av själve guden Vulkanus, den skickligaste av alla metallarbetare. Men vem har någonsin sett en kopparstaty, som har nog förstånd att tre gånger om dagen vandra omkring ön, som denne jätte gör, och anropa varje fartyg, som nalkas stranden? Men å andra sidan, vilken levande varelse skulle inte tröttna på att marschera hundratals mil inom tjugofyra timmar, som denne Talus gör, utan att någonsin sitta ned och vila? Hur som helst är och förblir han en gåta.

Fartyget närmade sig stranden. Nu hörde Teseus tydligt jättens metallklingande steg på klipporna, av vilka några sprucko och försvunno i de skummande vågorna under hans tyngd. Då de nalkades inloppet till hamnen, ställde jätten sig tvärsöver detsamma med klubban så högt lyftad, att dess övre del doldes av molnen. Det såg ut, som om intet annat var att vänta än att den i nästa ögonblick skulle susa ner och slå fartyget i spillror utan hänsyn till att en hel massa oskyldiga människor skulle dödas. Men just då Teseus och hans folk trodde, att slaget skulle falla, öppnade sig kopparläpparna och skepnaden sade:

– Varifrån komma ni, främlingar?

– Från Aten! skrek skepparen tillbaka.

– I vilket ärende? dundrade kopparmannen.

Han svängde sin klubba mer hotande än någonsin, som om han ville krossa skeppet.

– Vi föra med oss sju ynglingar och sju flickor till Minotaurus, svarade skepparen.

– Passera! ropade kopparjätten.

Detta enda ord fyllde hela luften med dån. Fartyget gled in i hamnen, och jätten fortsatte sin vandring.

Fartyget mottogs vid hamnen av en del av kung Minos krigare, som togo hand om de fjorton unga atenarna. Omgivna av beväpnade män fördes prins Teseus och hans följeslagare till kungens palats. Kung Minos var en sträng och grym härskare. Om Kretas vaktare var gjord av koppar, så måste man tro, att dess härskares hjärta varav ännu hårdare metall. Han rynkade sina buskiga ögonbryn vid åsynen av de stackars atenska offren. Vilken annan som helst, som sett dessa vackra oskuldsfulla ungdomar, hade ej unnat sig någon ro, förrän de åter voro fria som sommarens vindar. Men den grymme kung Minos brydde sig bara om att undersöka, om de voro tillräckligt välfödda att tillfredsställa Minotaurus glupska matlust. För min del önskar jag, att kung Minos själv blivit det enda offret, ehuru vidundret nog funnit honom betydligt seg.

Kung Minos kallade fram till sin tron den ena efter den andra av de bleka ynglingarna och snyftande flickorna och gav var och en en lätt stöt mellan revbenen med sin spira för att övertyga sig, att de voro vid gott hull. Därpå överlämnade han dem med en kort nick till vakten. Men när turen kom till Teseus betraktade Minos honom forskande, ty ynglingens ansikte uttryckte så stort mod och lugn.

– Unge man, sade han med sin barska röst, skrämmer dig inte vissheten om att bli slukad av den fruktansvärde Minotaurus?

– Jag offrar mitt liv för en god sak, svarade Teseus, och därför gör jag det med glädje. Men du, kung Minos, är du inte själv förfärad över att år efter år tillåta, att sju oskyldiga ynglingar och lika många flickor slukas av detta vidunder? Darrar du inte, ondskefulle konung, om du blickar in i ditt eget hjärta? Där du sitter på din gyllene tron i din konungsliga skrud, säger jag dig mitt i ansiktet, kung Minos, att du är ett avskyvärdare vidunder än Minotaurus själv.

– Åhå, tycker du det! ropade kungen och skrattade hånfullt. I morgon vid frukosttiden skall du få tillfälle att bedöma vilken som är det största vidundret, Minotaurus eller kungen! För bort dem, vakt, och låt den här frispråkige pojken bli Minotaurus första munsbit.

Bredvid kungens tron stod hans dotter Ariadne. Hon var en vacker och ömhjärtad flicka, som såg på de stackars dödsdömda fångarna med helt andra känslor än den järnhårde fadern. Hon grät över deras sorgliga öde. Då han såg, hur lugnt och modigt Teseus stod inför den dödsfara, som hotade honom, blev hennes medlidande hundra gånger större än förut.

Då vakten stod i begrepp att föra bort honom, kastade hon sig för kungens fötter och besvor honom att frigiva alla fångarna och först och främst denne unge man.

– Tig, enfaldiga flicka! dundrade kung Minos. Vad angår dig en sak som den här? Det är någonting, som övergår ditt förstånd. Gå du och vattna dina blommor och spill inte en tanke mer på dessa atenare, som Minotaurus lika säkert skall äta upp till frukost som jag rapphöns till kvällsvard.

Kungen såg vid dessa ord så grym ut, som om han själv kunnat sluka Teseus och de andra fångarna. Då han nu inte ville höra ett ord mer om saken, fördes fångarna bort och stängdes in i fängelset, sedan de blivit tillrådda att somna så fort som möjligt. Ty Minotaurus ville alltid ha tidig frukost.

De sju flickorna och sex ynglingarna snyftade sig snart i sömn, men Teseus var inte lik dem. Han kände, att han var klokare, modigare och starkare än kamraterna, och att han bar ansvar för deras liv. Därför måste han ända in i sista minuten försöka fundera ut något sätt att rädda dem. Han höll sig därför vaken genom att gå fram och tillbaka i fängelset, medan han grubblade.

Strax före midnatt öppnades dörren sakta, och den ömhjärtade Ariadne trädde in med en fackla i handen.

– Är du vaken, prins Teseus? viskade hon. Av de övriga fångarna hade hon fått veta, vem den unge mannen var.

– Ja, svarade Teseus. När jag har så liten tid kvar att leva, vill jag inte spilla bort den med sömn.

– Följ då mig, sade Ariadne, men gå tyst. Ariadne öppnade alla dörrarna i fängelset och ledde honom ur det mörka valvet ut i det vackra månskenet.

– Teseus, sade den unga flickan, nu står det dig fritt att gå ombord på ditt fartyg och segla till Aten.

– Nej, svarade den unge mannen, jag lämnar inte Kreta, förrän jag dräpt Minotaurus, räddat mina stackars kamrater och befriat Aten från denna grymma offergärd.

– Jag visste, att du skulle svara så, sade Ariadne. Kom då med mig, tappre Teseus! Här är ditt eget svärd, som vakten tog ifrån dig. Du kommer kanske att behöva det. Jag vill bedja till gudarna, att du må använda det väl.

Så ledde hon Teseus till en mörk, skuggig lund, där bara en och annan månstråle lyckades tränga sig genom grenarna. Efter en stund kommo de till en hög marmormur, nästan alldeles övervuxen av slingerväxter.

Muren tycktes ha varken dörr eller fönstergluggar och var så hög, att det inte fanns möjlighet att klättra över den. Men Ariadne tryckte bara ett finger mot en viss punkt i ett av marmorblocken. Fastän det såg lika väldigt ut som varje annan del av muren, gav det strax efter för det sakta trycket och gled tillbaka så pass mycket, att de två kunde komma in på andra sidan. De trängde sig genom den trånga ingången, och marmorstenen gled tillbaka i sitt förra läge.

– Vi befinner oss nu, sade Ariadne, i den ryktbara labyrint, som Daedalus byggde åt sig, innan han gjorde sig ett par vingar och flög bort från vår ö som en fågel. Denne Daedalus var en mycket skicklig byggmästare, men av alla hans mästerverk är labyrinten det underbaraste. Om vi bara taga ett par steg från ingången, kunna vi få vandra hela vårt liv utan att hitta ut igen. Mitt inne i denna labyrint bor Minotaurus. Dit måste du gå för att få tag i honom.

– Men hur skall jag någonsin möta honom, om labyrinten är så villsam, som du säger? frågade Teseus.

I detsamma hördes ett hårt och hemskt bölande, som mycket påminde om en ilsken tjurs men ändå på något sätt liknade ett mänskligt vrål. Teseus tyckte till och med, att det var, som om någon försökt pressa fram några ord. Ljudet var dock ännu så avlägset, att Teseus verkligen inte visste, om det härledde sig från en tjur eller en människa.

– Det är Minotaurus, som vrålar, viskade Ariadne och grep hårt om Teseus hand. Du måste följa detta läte genom labyrintens alla slingrande gångar, och på det sättet kommer du så småningom fram till odjuret. Men vänta, håll i detta silkesnystan; jag skall hålla i tråden. Om du segrar, så skall tråden visa dig vägen hit igen. Farväl, tappre Teseus!

Den unge mannen fattade nystanet i sin vänstra hand och i den högra bar han svärdet, som han redan dragit ur skidan. Djärvt skred han så in i labyrinten.

Hur denna var byggd, är mer än jag kan upplysa er om, men så mycket vet jag, att ett illfundigare virrvarr av irrgångar varken förr eller senare har funnits här i världen. Teseus hade inte gått fem steg, innan han förlorat Ariadne ur sikte, och efter ytterligare fem var han redan yr i huvudet.

Men han gick vidare, än under en låg valvbåge, än uppför några trappsteg, än genom en krokig gång in i en annan, till dess det slutligen var, som om väggarna snodde runt och tvingade honom att göra detsamma. Och under hela tiden hördes Minotaurus vrål än avlägset, än närmare. Det lät så hemskt, så djuriskt och ändå så mänskligt, att Teseus blev allt bistrare och mera uppretad för vart steg han tog. Ty han kände det som en skymf mot både himlen och jorden, att ett sådant odjur fick vara vid liv.

Medan han gick vidare, gömdes plötsligt månen bakom moln. Det blev så mörkt nere i labyrinten, att Teseus inte längre kunde se, hur gångarna krökte sig. Han skulle tyckt, att det var fullkomligt omöjligt att någonsin hitta rätt igen, om han inte då och då känt ett sakta ryck i silkestråden. Då visste han, att den ömhjärtade Ariadne fortfarande höll i den andra ändan och att hon var orolig för honom och hoppades, att allt skulle avlöpa väl.

Teseus följde alltjämt ljudet av Minotaurus fasansfulla vrål, och slutligen kom han till en öppen plats mitt inne i labyrinten. Där syntes det hemska odjuret.

Det var verkligen i allra högsta grad vedervärdigt att skåda. Det var egentligen bara det behornade huvudet, som var en tjurs, men hur det var liknade odjuret på något sätt en tjur i hela sin skepnad, där det vaggade fram på sina bakben. Men råkade man se vidundret från ett annat håll, såg det helt och hållet ut som en man, och då var det vidunderligare än någonsin.

Och där stod odjuret nu, detta onaturliga vidunder, ensam, utan sällskap, bara levande för att bringa olycka och ur stånd att känna tillgivenhet för någon. Teseus avskydde honom och ryste vid hans åsyn, men på samma gång kunde han inte låta bli att tycka, att det var synd om vidundret. Ty Minotaurus gick av och an, ensam och ursinnig, utstötande sitt hemska vrål, blandat med ett och annat försök att tala. Teseus förstod, att Minotaurus själv förstod hur olycklig han var. Och i sin hunger och törst hatade han alla och längtade att sluka hela människosläktet livslevande.

Kände väl nu Teseus fruktan? Nej, ingalunda! En hjälte som Teseus kunde ej vara rädd. Inte ens om Minotaurus haft tjugo tjurhuvuden i stället för ett.

Men hur orädd han än var, tror jag nästan ändå, att hans mod just i denna farans stund styrktes av ett lätt, skälvande ryck i silkestråden, som han fortfarande höll i sin vänstra hand. Det var, som om Ariadne skänkte honom hela sin tillit och sitt mod. Detta fördubblade hans oförskräckthet.

Och uppriktigt sagt behövde han hela sin käckhet, ty Minotaurus vände sig hastigt om. Då han fick se Tesens, sänkte han ögonblickligen sina förskräckligt vassa horn, som en uppretad tjur gör, då han vill rusa på en fiende.

Samtidigt utstötte han ett hiskligt vrål, i vilket urskildes något, som liknade ord på mänskligt tungomål, fast sönderhackade och obegripliga.

Teseus kunde därför bara gissa sig till vad vidundret ville säga, och detta tack vare odjurets åtbörder. Ty Minotaurus horn voro betydligt skarpare än hans förstånd och gjorde honom bra mycket större tjänst än hans tunga. Antagligen råmade han något i den här stilen:

– Ditt kräk till människa! Jag skall borra mina horn genom dig och kasta dig femtio fot upp i luften och äta upp dig i samma ögonblick du kommer ned igen!

– Nåväl, försök på! var allt vad Teseus nedlät sig att svara, ty han var alltför ridderlig att angripa sin fiende med skymford.

Nu började en fruktansvärd strid. Utan vidare ordväxling började nu mellan Teseus och Minotaurus den mest fruktansvärda strid, som någonsin utkämpats under solen eller månen. Jag vet verkligen inte, hur det gått, om inte odjuret misslyckats vid sitt första anfall och bräckt sitt ena horn mot stenväggen. Detta missöde kom vidundret att vråla så ursinnigt, att en del av labyrintens väggar störtade över ända, och folket på Kreta trodde, att åskan gick alldeles förskräckligt.

Utom sig av smärta galopperade Minotaurus runt den öppna platsen. När han lugnat sig något, ställde de två fienderna sig modigt mot varandra och kämpade en lång stund med horn mot svärd.

Slutligen rusade Minotaurus mot Teseus, rispade upp hans vänstra sida med sitt horn och kastade omkull honom. I tanke att han genomborrat ynglingens hjärta, öppnade han sitt tjurgap och beredde sig att bita huvudet av sin fiende. Men i samma ögonblick rusade Teseus upp, innan Minotaurus ens hann göra en rörelse, och skilde med ett väldigt svärdshugg tjurhuvudet från kroppen.

Striden var ändad. I detsamma trädde månen fram ur molnen och lyste så klart, som om all sorg och ondska och vidrighet med ens voro för alltid försvunna ur världen.

Teseus stödde sig mot sitt svärd och hämtade andan. Då kände han ett nytt ryck i silkestråden, som han inte ett ögonblick släppt. I sin iver att låta Ariadne få veta att han segrat, nystade han upp tråden för vart steg han tog och befann sig snart vid labyrintens ingång.

– Du har dräpt odjuret! ropade Ariadne och slog ihop händerna.

– Ja, tack vare dig, kära Ariadne, svarade Teseus, har jag vunnit seger.

– I så fall, sade Ariadne, måste vi skyndsamt hämta dina kamrater och laga, att ni alla komma ombord på fartyget innan det dagas. Ty om ni dröjer längre, skall min far hämnas Minotaurus död.

För att göra min historia kort väcktes fångarna brådskande och fingo yrvakna höra, vad Tesens gjort och att de måste segla tillbaka till Aten innan dagen grydde. Allesamman skyndade ombord på fartyget utom prins Teseus, som stannade kvar på stranden och höll Ariadnes hand i sin.

– Nog vill du väl följa med oss, kära flicka? bad han. Du är alldeles för god och mild för att äga en så järnhård far som kung Minos. Han bryr sig inte mer om dig än en granitklippa om en liten blomma, som växer i en av dess skrevor. Men min far, kung Egeus, och min älskade moder Etra, och Atens alla fäder och mödrar, såväl som söner och döttrar, skola älska och ära dig som stadens välgörarinna. Följ därför med oss! Ty kung Minos kommer helt visst aldrig att förlåta dig, då han får veta vad du gjort.

Några lågsinnade människor, som gett sig ut för att ha berättat Teseus och Ariadnes historia fullt sanningsenligt, ha visserligen påstått, att den unga flickan flydde med främlingen i nattens mörker, och att hon sedan av honom blev övergiven på en obebodd ö, som fartyget anlöpte under hemfärden till Aten. Men om den ädle Teseus hört detta förtal, hade han troligen behandlat bakdantarna precis på samma sätt som Minotauros!

Nej, så här svarade Ariadne, då den tappre prinsen av Aten besvor henne att åtfölja honom:

– Nej, sade hon och tryckte Teseus hand, jag kan inte följa med dig. Min far är gammal och har ingen annan, som håller av honom. Hur hårt du än tycker, att hans hjärta är, skulle det krossas, om han miste mig. Till att börja med blir nog kung Minos vred, men han förlåter snart sitt enda barn. Jag vet, att han så småningom skall fröjdas över, att inga fler flickor och gossar måste komma från Aten för att slukas av Minotaurus. Jag har räddat dig, Teseus, lika mycket för min fars skull som för din egen. Farväl! Må himlen välsigna dig!

Dessa ord uttalades med så mycken blyg värdighet, att Teseus ej ville göra någon invändning. Det återstod honom alltså ingenting annat än att ta ett ömt farväl av Ariadne, gå ombord på fartyget och låta hissa seglen. Några ögonblick därefter seglade prins Teseus och hans följeslagare för förlig vind ut ur hamnen.

Talus, kopparjätten, råkade under sin oavlåtliga vakttjänst just då närma sig stranden. Atenarna sågo redan på långt avstånd, hur månstrålarna glittrade på hans glänsande kropp. Men eftersom gestalten rörde sig som ett urverk och varken kunde påskynda eller hejda sin gång, kom han ner till stranden, just då de voro utom räckhåll för hans ofantliga klubba.

Talus försökte emellertid, utan att beräkna avståndet, att måtta ett fruktansvärt slag mot fartyget men förlorade jämvikten och störtade huvudstupa i havet, som böljade högt över hans kolossala kropp. Där ligger han, enligt sagan, än i dag.

Under hemresan voro de fjorton ungdomarna vid strålande humör, som ni nog lätt kunna förstå. I sinom tid kom Attikas kust i sikte. Men nu måste jag till min stora sorg berätta om en ödesdiger glömska.

Ni minns kanske – vilket Teseus olyckligtvis hade glömt – att hans far, kung Egeus, uppmanat honom att hissa sollysande segel i stället för de svarta, i händelse han hade dödat Minotaurus och återvände såsom segrare.

Men under alla muntra upptåg tänkte ungdomarna inte ett ögonblick på vilken färg deras segel hade. Fartyget återkom alltså med samma korpsvarta segel, som fört dem bort från Aten.

Stackars kung Egeus hade, hur skröplig han än var, dag efter dag klättrat upp på klippan, som hängde över havet, och där avbildat prins Teseus hemkomst. Så fort han fick se de olycksbådande svarta seglen, antog han, att hans käre son, som han älskade så högt och var så stolt över, hade blivit uppslukad av Minotaurus. Han uthärdade inte längre att leva, och efter att först ha slungat sin krona och spira, som nu voro värdelösa leksaker för honom, i vågorna kastade han sig själv i havet.

Detta var en sorglig underrättelse för Teseus, som när han steg i land fick höra, att han var kung över hela riket, vare sig han ville det eller inte.

Han lät emellertid hämta sin kära moder Etra till Aten och genom att rådfråga henne i allt, som rörde statens ledning, blev han en förträfflig regent och högt älskad av sitt folk.

Draktänderna

Kung Agenors tre söner Kadmus, Fenix och Cilix lekte en gång tillsamman med sin lilla syster Europa, som var ett mycket vackert barn, vid havsstranden i deras faders kungarike Fenicien. De hade sprungit ett stycke från föräldrarnas palats och befunno sig nu på en grönskande äng, vilken på ena sidan gränsade till havet, som glittrade och lyste i solskenet och sakta plaskade mot stranden. De tre gossarna sprungo glättigt omkring, plockade blommor och bundo dem till kransar för att smycka lilla Europa, som satt på marken, nästan dold av blommor och blad, ur vilka hennes rosiga ansikte leende tittade fram. Kadmus påstod också, att hon var den vackraste av alla blommorna.

En lysande fjäril kom plötsligt fladdrande över ängen. De tre bröderna förföljde den och ropade, att det var en flygande blomma. Europa, som var litet trött efter att ha lekt hela dagen, deltog inte i jakten efter fjärilen utan satt helt stilla med slutna ögon.

En stund lyssnade hon till vågornas sakta mummel, som liksom manade henne att somna. Men om den lilla flickan alls somnade, så kunde hon knappt ha sovit mer än en minut, förrän hon hörde någon trampa i gräset inte långt från henne. När hon tittade fram mellan blommorna, såg hon en snövit tjur.

Varifrån kom tjuren? Europa och hennes bröder hade lekt länge och väl på ängen utan att se någon levande varelse varken där eller på de närgränsande höjderna.

– Bror Kadmus! ropade Europa och sprang upp mitt ibland rosor och liljor. Fenix! Cilix! Var är ni då? Hjälp! Hjälp! Kom och kör bort den här tjuren!

Men hennes bröder voro så långt borta, att de inte kunde höra henne, i all synnerhet som Europa var så skrämd, att hon inte kunde skrika högt nog. Hon stod därför med sin vackra mun vidöppen och var lika vit som liljorna i hennes kransar.

Det var emellertid snarare den oväntade synen av tjuren än något skräckinjagande i lians utseende, som skrämde Europa. Då hon såg närmare på honom, märkte hon, att han var mycket vacker och dessutom såg riktigt mild och vänlig ut.

Hans andedräkt doftade, som om han bara betat rosor eller åtminstone de allra finaste klöverblommor.

Aldrig förr hade en tjur haft så klara och milda ögon eller så släta och prydliga elfenbenshorn som denna. Han tog muntra språng och dansade kring barnet. Därför glömde Europa till slut, hur stor och stark han var och tyckte, att han var lika oskyldig och lekfull som ett lamm.

Hon smekte till sist tjurens breda panna med sin lilla vita hand och hängde sina kransar kring hans hals och elfenbenshorn. Så ryckte hon upp litet gräs och han åt det ur hennes hand, inte emedan han var hungrig, men därför att han ville bli god vän med den lilla och tyckte det var roligt att äta något, som hon bjöd honom. Aldrig i världen har väl funnits ett så milt, vänligt och vackert djur som denna tjur eller en så snäll lekkamrat åt en liten flicka!

När tjuren såg, att Europa inte längre var rädd för honom, visste han knappt till sig av förtjusning. Han galopperade hit och dit på ängen samt tog höga språng lika lätt och ledigt, som en fågel hoppar från den ena grenen till den andra. När man såg honom på avstånd, var det, som om en snödriva virvlat fram för vinden, så lätta voro alla hans rörelser. En gång galopperade han så långt bort, att Europa var rädd, att hon aldrig mer skulle få se honom.

– Kom tillbaka, snälla djur! ropade hon så högt hon kunde. Här har du en vacker klöverblomma!

Då var det rent rörande att se den vänliga tjurens tacksamhet. Han galopperade tillbaka och böjde sitt huvud för Europa, som om han visste, att hon var en kungadotter, eller kanske förstod, att en liten flicka är allas drottning. Och han böjde inte bara på huvudet utan lade sig på knä och gjorde så inbjudande rörelser, att Europa förstod vad han menade lika bra, som om han uttryckt det i ord.

– Kom, kära barn, var vad han ville säga, kom och rid en stund på min rygg!

Europa blev till att börja med smått förskräckt över förslaget. Men så funderade hennes lilla kloka hjärna ut, att det inte gärna kunde vara farligt att galoppera ett slag omkring ängen på detta fromsinta och vänliga djur, som helt säkert skulle sätta ner henne, så snart hon bad därom. Och tänk hur förvånade hennes bröder skulle bli, då de fingo se henne komma ridande! Och så roligt alla fyra barnen skulle få, om de turade om att rida på tjuren! Tänk, hur de skulle jubla och skratta, så det hördes ända bort till kung Agenors palats!

– Jag tror jag vågar det, tänkte den lilla flickan. Varför inte?

Hon kastade en blick omkring sig och såg en skymt av Kadmus, Fenix och Cilix, som fortfarande förföljde fjärilen längst bort på ängen.

Om hon satte sig upp på tjurens rygg, skulle hon fortast hinna dem. Hon gick därför ett par steg emot tjuren. Sällskaplig som han var, visade han så stor glädje över detta förtroendefulla närmande, att flickan inte längre tvekade. Med ett språng – ty den lilla prinsessan var lika vig som en ekorre – satt hon på den vackra tjurens rygg och höll sig fast i hornen för att inte falla av.

– Sakta, vackra tjur, sakta! förmanade hon, smått rädd över vad hon gjort. Galoppera inte för fort!

Tjuren tog ett språng upp i luften och kom ned igen så fjäderlätt, att Europa inte visste när hans klövar åter vidrörde marken. Därpå sprang han åt det håll, där hennes tre bröder voro. De hade just fångat den vackra fjärilen. Europa skrek högt av förtjusning, och Fenix, Cilix och Kadmus stodo med gapande mun vid åsynen av systern, som red på den vita tjuren. De visste knappt, om de skulle vara rädda eller önska sig samma goda tur. Det fogliga och snälla djuret – ty vem kunde tro något annat om tjuren – skuttade omkring barnen lika lekfullt som en kattunge. Under tiden tittade Europa ned på bröderna, nickande och skrattande fast med en viss värdighet. Då tjuren vände om för att på nytt galoppera över ängen, viftade flickan med sin lilla hand och ropade:

– Farväl!

Hon lekte, att hon skulle anträda en lång resa och kanske inte skulle få återse sina bröder på mycket, mycket länge!

– Farväl! ropade bröderna tillbaka.

Men i trots av glädjen över ritten fanns det ännu kvar en liten återstod av rädsla i Europas hjärta! Och därför var det något sorgmodigt i hennes sista blick på de tre gossarna, som gav dem en känsla av, att de aldrig mer skulle få återse sin älskade syster.

Och vad tror ni, den snövita tjuren gjorde nu? Jo, han ilade snabb som vinden ner till stranden, tog ett högt språng och kastade sig rakt ned i de brusande vågorna. Det vita skummet yrde upp över Europa och tjuren och föll plaskande ner i vattnet igen.

Det stackars barnet skrek av rädsla! De tre bröderna skreko också högt och sprungo så fort de kunde ner till stranden med Kadmus i spetsen.

Men det var för sent. När de kommo dit, var den svekfulla tjuren redan så långt borta i det blå havet, att de endast sågo hans snövita huvud och den stackars lilla Europa, som sträckte ut ena handen mot sina kära bröder, medan hon med den andra höll sig fast i tjurens ena elfenbenshorn. Där stodo nu Kadmus, Fenix och Cilix stirrande genom tårarna på den sorgliga synen, till dess de inte längre kunde skilja tjurens snövita huvud från de vitskummiga vågorna.

Som ni väl förstå, var det en sorglig under- Tjuren tog ett högt språng ned i vågorna. rättelse, som de tre gossarna hade att meddela sina föräldrar. Kung Agenor älskade sin lilla dotter Europa högre än hela sitt kungarike, sina andra barn, ja, högre än något annat i världen. Och när Kadmus och hans bröder berättade, hur den vita tjuren fört bort deras lilla syster och simmat med henne över havet, blev kungen alldeles utom sig av sorg och raseri. Ehuru det redan var skymning, befallde han dem att genast gå ut och söka efter henne.

– Ni får aldrig återse mitt ansikte, röt han, om ni inte kommer tillbaka med min lilla Europa! Gå, och visa er inte inför mig, förrän ni föra henne hem igen.

Kung Agenors ögon gnistrade vid dessa ord, ty han hade ett mycket häftigt lynne. De stackars gossarna vågade inte ens bedja om sin kvällsvard. De smögo sig ut ur palatset och stannade endast ett ögonblick på trappan för att överlägga, vart de först borde gå. Medan de gråtande stodo där, kom deras mor, drottning Telefassa, brådskande ut till dem och sade, att hon ville följa med dem för att söka efter sin dotter.

– Nej, nej, mamma! ropade gossarna. Det är redan mörkt och man kan inte veta vilka faror vi kanske råka ut för.

– Ack, mina kära barn, svarade drottningen bittert gråtande, det är ju ytterligare en anledning, varför jag måste följa med er. Om jag skulle förlora också er, liksom min lilla Europa, hur skulle det då gå med mig?

– Låt också mig följa med! bad deras lekkamrat Tasus, som kom springande fram till dem.

Tasus var son till en sjöfarare, som bodde i grannskapet. Han hade blivit uppfostrad tillsamman med de små prinsarna och var deras gode vän. Han höll också mycket av Europa, och därför fick han tillåtelse att följa med.

Och så började den lilla skaran sin vandring, som skulle bli längre än de nu hade en aning om.

När de gingo utför trappan, trädde kung Agenor ut genom dörren följd av en slav, som höll en brinnande fackla bakom honom. Han ropade efter dem i det tilltagande mörkret:

– Kom ihåg! Gå inte uppför denna trappa, förrän ni har barnet med er!

– Nej, aldrig, snyftade drottning Telefassa. Och de fyra gossarna ropade:

– Aldrig! Aldrig! Aldrig! Aldrig!

Och de höllo ord. År efter år satt kung Agenor ensam i sitt vackra palats, förgäves lyssnande efter deras fotsteg, efter sin drottnings välbekanta röst, sina söners och Tasus muntra samspråk och lilla Europas glada skratt. Men åren gingo, och slutligen skulle kungen, om hans familj äntligen kommit tillbaka, inte ha känt igen de förr så kära rösterna.

Men nu måste vi lämna kung Agenor sittande på sin tron och följa drottning Telefassa och de fyra gossarna.

De vandrade över berg, vadade över floder och seglade slutligen över havet. Vart de kommo frågade de, om någon visste någonting om Europa. Bönderna, till vilka de ställde sina frågor, avbröto sitt arbete på fälten och stirrade förundrade på främlingarna. De tyckte, att det var besynnerligt, att en kvinna i kunglig skrud – ty Telefassa hade i bråds- kan glömt att ta av sig kronan och den guldbroderade klänningen – vandrade omkring i landsbygden med fyra gossar i ett så underligt ärende. Men ingen visste någonting om Europa. Ingen hade sett en liten flicka klädd som en prinsessa rida på en snövit tjur, som ilade fram med vindens hastighet. Jag vet inte riktigt, hur länge drottning Telefassa, hennes tre söner och deras lekkamrat Tasus vandrade omkring på detta sätt. Men visst är, att innan de nådde en viloplats, voro deras kläder alldeles utnötta.

När de irrat omkring ett år, kastade drottningen bort sin krona, därför att den tryckte för hårt på hennes panna.

– Den har ofta skaffat mig huvudvärk, sade den stackars drottningen, och den kan inte lindra mitt hjärtas ve.

När deras furstliga kläder voro utnötta, bytte de ut dem mot sådana, som vanligt tarvligt folk buro. Så småningom sågo de så förvildade ut, att man snarare tagit dem för att vara kringdrivande fattigt folk än en drottning, tre prinsar och en ung adelsman, som en gång bott i ett ståtligt palats och haft en massa tjänare. De fyra gossarna växte upp till unga, högväxta män med solbrända ansikten, och var och en av dem bar ett svärd för att försvara sig mot farorna på vägen.

När bönderna, i vilkas hus de sökte gästfrihet, behövde deras hjälp på åkrarna, arbe- tade prinsarna villigt, och drottning Telefassa, som aldrig sysslat med annat arbete än broderi med guld och silvertråd, gick bakom dem och band ihop kärvarna. De vägrade alltid att taga emot någon betalning och frågade bara efter upplysningar om Europa.

– Nog finns det gott om tjurar på mina betesmarker, brukade de gamla bönderna svara, men jag har aldrig hört talas om någon, vilken sett ut som den ni beskrivit. En snövit tjur med en liten prinsessa på ryggen! Ha, ha, ha! Förlåt, gott folk, men en sådan syn har aldrig blivit sedd i den här trakten.

Slutligen, då Fenix började få små fjun på överläppen, tröttnade han på att ströva omkring till ingen nytta. Och när de en dag råkade vandra genom en vacker och enslig nejd, satte han sig ner i mossan.

– Jag vill inte gå längre, sade han. Det är ju enfaldigt att förspilla livet, som vi göra, med att ständigt vandra av och an utan att ha något hem att komma till, då det lider mot natten. Vår syster är borta, och vi kunna aldrig finna henne. Hon drunknade antagligen i ha- vet, och om hon också kommit i land någonstans, så har nu så många år gått, att om vi råkades igen, skulle vi vara främlingar för varandra. Min far har förbjudit oss att komma hem utan Europa, och därför tänker jag stanna här och bygga mig en koja av ris och kvistar.

– Du har nu vuxit upp till man, min son, svarade Telefassa sorgset, och kan göra vad du själv finner vara bäst. Men jag för min del vill fortfara att söka efter mitt stackars barn.

– Och vi tre följa med dig! ropade Kadmus, Cilix och den trofaste Tasus.

Men innan de fortsatte sin vandring, hjälpte de Fenix att bygga en liten vacker koja, som utvändigt liknade en berså. Den innehöll två små rum, det ena med en mjuk bädd av mossa, det andra möblerat med ett par vackra och egendomliga bänkar förfärdigade av knotiga trädrötter. Alltsamman såg så hemtrevligt ut, att Telefassa och hennes tre följeslagare inte kunde låta bli att sucka vid tanken på att de själva måste fortsätta att ströva om- kring i världen i stället för att tillbringa återstoden av sitt liv i en så nätt stuga som den de byggt åt Fenix.

Men när de togo avsked var det i alla fall Fenix som grät och antagligen ångrade, att han inte längre ämnade följa med dem.

I alla händelser hade han valt en mycket förmånlig boningsplats. Så småningom kommo andra hemlösa människor dit. När de sågo, hur vackert där var, byggde de sig hyddor i närheten av Fenix bostad. Innan många år gått, hade en stad växt upp på platsen, i vars mitt stod ett marmorslott, där Fenix bodde, klädd i purpur och med guldkrona på huvudet. Ty då invånarna upptäckt, att han hade kungligt blod i sina ådror, valde de honom till sin konung.

Det första påbud kung Fenix lät kungöra var, att om en flicka anlände till hans kungarike, ridande på en snövit tjur och kallande sig Europa, skulle hans undersåtar bemöta henne med största vördnad och vänlighet och strax föra henne till hans slott. Härav förstå ni, att Fenix samvete alltjämt förebrådde ho- nom, att han avstått från att söka efter sin syster.

Men ofta nog vid slutet av en lång dagsresa tänkte Telefassa, Kadmus, Cilix och Ta-sus med längtan på den vackra nejd, där de lämnat Fenix, och när morgonen kom, plågades de av tanken på, att deras långa vandring kanske var lönlös. Dessa tankar gjorde dem emellanåt mycket nedslagna, men Cilix var den, som tycktes lida mest av dem alla. En morgon, då de togo sina vandringsstavar för att fortsätta färden, sade han:

– Käraste moder, och du, min gode broder Kadmus, och du, vän Tasus! Det synes mig, att vi likna människor, som gå i sömnen. Vårt liv har ingen verklig grund och mening. Det är så förskräckligt längesedan den vita tjuren förde bort min syster Europa, att jag alldeles glömt, hur hon såg ut. Ibland tvivlar jag nästan på, att det någonsin funnits en sådan liten flicka här på jorden. Men om hon en gång levat, så är jag viss om, att hon inte nu längre finns i livet. Därför är det ren galenskap att förspilla vårt liv och vår lycka med att söka efter henne. Jag har därför för min del beslutat att stanna på denna plats och bönfaller er alla tre att följa mitt exempel.

– Nej, åtminstone inte jag! utbrast Telefassa, ehuru hon var så utmattad, att hon knappt kunde hålla sig upprätt. Nej, inte jag! För mig är lilla Europa fortfarande samma förtjusande barn, som för många år sedan sprang omkring på ängarna och plockade blommor. Hon har inte vuxit upp till kvinna eller glömt mig. Alla tider på dygnet hör jag hennes barnsliga röst ropa i mitt öra: »Mamma, mamma!» Stanna här ni andra, om ni så vill, men för mig finns ingen vila!

– Inte heller för mig, sade Kadmus, så länge det är min älskade moders föresats att gå vidare!

Och den trofaste Tasus bestämde sig också för att göra dem sällskap. De stannade kvar några dagar och hjälpte Cilix att bygga en koja, som liknade Fenix hydda.

När de sedan togo avsked, brast Cilix i gråt och sade sin mor, att han fann det lika sorgligt att stanna kvar som att gå vidare.

– Om du verkligen tror, att vi en gång finna Europa, så vill jag, trots allt, följa er! snyftade han.

Telefassa bad honom stanna kvar och bli lycklig, om det var honom möjligt. Vandrarna togo alltså farväl av honom och drogo vidare.

Knappt hade de hunnit ur sikte, förrän några andra vandringsmän kommo samma väg. De fingo se Cilix koja och blevo förtjusta över det vackra landskapet. Det fanns gott om ouppodlad mark i närheten och främlingarna byggde nu kojor åt sig. Snart kommo andra nybyggare, och snabbt reste sig en hel stad.

I dess mitt höjde sig ett stort marmorslott, på vars balkong Cilix visade sig varje middag i purpurklädnad och med en juvelbesatt krona på huvudet. Ty då invånarna hörde, att han var en kungason, hade de ansett, att han var värdigare än alla andra att bli kung.

En av kung Cilix första statshandlingar var att sända ut en skara män, bestående av en ärevördig ledare och flera djärva och kraftiga unga män. De fingo befallning om att besöka jordens förnämsta kungariken och höra sig för, om en ung flicka visat sig, ridande på en vit tjur.

Vad Telefassa, Kadmus och den gode Tasus beträffar svider det i mitt hjärta, då jag tänker på deras mödosamma irrfärd. De två unga männen voro så kärleksfulla som möjligt mot den stackars drottningen, de buro henne över bäckarna på sina starka armar och försökte bädda så bra de kunde åt henne vid nattens inbrott, fast de själva måste ligga på bara marken.

Men en morgon vrickade Tasus sin fot och kunde omöjligt stödja på den.

– Efter några dar kan jag kanske linka omkring, stödd på en käpp, sade han nedstämd, men det skulle bara uppehålla er på er färd och kanske hindra er från att finna lilla Europa efter alla mödor och besvär. Gå därför vidare, mina kära vänner, och lämna mig att följa efter, så gott jag kan.

– Du har varit en sann och trofast vän, käre Tasus, svarade drottningen och kysste honom på pannan. Fast du inte är min son eller bror till vår försvunna Europa, har du varit trofastare mot mig och henne än Fenix och Cilix, som tröttnade på att följa oss. Utan din och Kadmus hjälp hade jag aldrig förmått gå ens hälften så långt som nu. Vila nu ut och sörj inte, ty – och det är första gången jag själv erkänner det – jag har på sista tiden börjat tvivla på, att jag någonsin skall återse min älskade dotter här på jorden.

Den stackars drottningen brast i gråt. Ty det är ju en bitter prövning för ett modershjärta att se sina käraste förhoppningar gå om intet. Från denna dag lade Kadmus märke till, att hon för- lorat den sinnets spänstighet, som hittills hållit henne uppe.

Innan de fortsatte sin vandring hjälpte Kadmus sin vän att bygga en lövhydda. Telefassa var alltför kraftlös för att kunna lägga hand vid arbetet, men hon bistod dem med goda råd. Hyddan blev också så bekväm, man kan begära av en koja, som byggts av lövklädda kvistar.

Tasus tillbragte emellertid inte hela sin tid i denna hydda. Det gick med honom som med Fenix och Cilix. Andra hemlösa människor råkade komma till trakten, funno behag i den och byggde sig hyddor i närheten. Och inom några år fanns här en tredje blomstrande stad, i vars mitt stod ett palats av sandsten. Här satt Tasus på en tron och skipade rättvisa bland folket med en purpurmantel över axlarna, en gyllene spira i handen och krona på sitt huvud.

Invånarna hade valt honom till konung, inte på grund av hans kungliga blod, ty det fanns intet sådant i hans ådror, men därför att han var en rättrådig, god och modig man och alltså värd att härska över dem alla.

Men när allt var ordnat i kung Tasus rike, lade han av sig purpurmanteln och kronan och bad sin värdigaste undersåte att i hans ställe härska över folket. Så tog han sin gamla vandringsstav och började på nytt sin vandring i hopp att finna något spår av den snövita tjuren och den försvunna lilla flickan.

Efter lång bortovaro kom han tillbaka och återtog trött och nedstämd sin plats på tronen. Men till sin sista stund visade han hur trofast han behöll Europa i minne genom att befalla, att en eld alltid skulle brinna i hans slottsspis, ett varmt bad vara tillrett, en god måltid färdig att serveras och en mjuk bädd stå redo, om prinsessan skulle komma dit. Och ehuru Europa aldrig kom, mottog Tasus rikliga välsignelser av många trötta, hemlösa vandrare, som fingo njuta av den goda maten, av värmen och nattkvarteret, som voro ämnade åt kungens lilla barndomsvän.

Telefassa och Kadmus fortsatte nu ensamma sin mödosamma vandring. Drottningen stödde sig tungt på sonens arm och kunde endast gå korta sträckor för var dag. Skäggiga, barska män fingo tårar i ögonen, då de hörde hennes sorgsna fråga, huruvida någon av dem visste någonting om det försvunna barnet.

– Har ni sett en liten flicka, nej, jag menar en fullvuxen ung kvinna, rida förbi på en snövit tjur, som galopperar snabbt som vinden? sporde hon ihärdigt.

– En så underbar syn har vi aldrig skådat, svarade människorna.

De togo ofta Kadmus avsides och viskade till honom:

– Är den ståtliga, sorgsna kvinnan din mor? Helt säkert har hon mist sitt förstånd, och du bör föra henne hem så fort som möjligt och göra ditt bästa att förmå henne glömma en så vansinnig dröm.

– Det är ingen dröm, svarade Kadmus. Allt annat är en dröm men inte detta.

En dag föreföll Telefassa svagare än någonsin och stödde sig med hela sin tyngd på Kadmus arm. Slutligen kommo de till en enslig plats, och där sade hon sin son, att hon måste lägga sig ner och vila sig riktigt, riktigt länge.

– En riktigt lång, skön vila, upprepade hon och såg ömt på sin son. Det är vad jag behöver: en lång, skön vila.

– Så länge du vill, käraste moder, svarade Kadmus och satte sig i gräset bredvid henne.

Hon tog hans hand.

– Min son, sade hon och såg kärleksfullt på honom med sina matta ögon, den vila jag talar om skall i sanning bli lång. Du kan inte vänta till dess slut. Käraste Kadmus, du förstår mig inte rätt. Du måste gräva en grav här och lägga din mors trötta kropp i den. Min vandring är slutad.

Kadmus brast i gråt och vägrade länge tro, att hans mor skulle tagas ifrån honom. Men Telefassa kysste honom, talade lugnt och tröstande och övertygade honom till sist om, att det var lyckligare för hennes ande att få svinga sig upp från all den trötthet, sorg och missräkning, som pinat och plågat henne alltsedan hennes lilla flicka försvann. Han behärskade därför sin sorg och lyssnade stilla till hennes sista ord.

– Käraste Kadmus, sade hon, du har varit den mest trofaste son en moder någonsin haft och trogen ända till slutet. Men nu måste du tänka på dig själv och inte längre fortsätta denna hopplösa vandring. När du bäddat ned din mor i graven, skall du bege dig till Delfi och fråga oraklet, vad du härnäst bör göra.

– Ack, mor, mor, utbrast Kadmus, om du bara fått återse min syster före denna stund!

– Det gör detsamma nu, svarade Telefassa och smålog. Jag går nu till en bättre värld, och förr eller senare skall jag där finna min dotter.

Jag vill inte göra er, mina små läsare, bedrövade genom att berätta hur Telefassa dog och blev begraven. Jag vill bara säga, att hon smålog ända in i döden, så att Kadmus kände sig viss om, att hon vid sitt första steg i en bättre värld fick sluta Europa i sina armar. Han planterade några blommor på Telefas- sas grav. De skulle blomstra där och smycka den, då han var långt borta.

Stackars Kadmus fann det tröttsammare att vandra ensam än att stödja sin mor medan hon ännu följde honom. Ni förstå nog, hur tungt hans hjärta var. Men han var frisk och stark och gick modigt vidare. Slutligen fick han syn på ett högt berg. Folket i trakten sade, att det kallades Parnassus. På sluttningen av Parnassus låg det ryktbara Delfi, som utgjorde målet för Kadmus vandring.

Man trodde, att Delfi utgjorde hela jordens medelpunkt. Oraklets plats var en grotta på bergsluttningen. Då Kadmus kom dit, fann han den övervuxen av en slags lövsal, som påminde honom om dem, som han hjälpt sina bröder och Tasus att bygga. Längre fram i tiden, då massor av långväga människor kommo dit för att rådfråga oraklet, blev ett stort marmortempel uppfört över grottan. Men på Kadmus tid fanns där, som sagt, bara en slags lövsal, som alldeles täckte grottans öppning.

När Kadmus trängt sig genom grenarna och kommit in i lövsalen, urskilde han till att börja med inte grottan. Men snart kände han en kall vindfläkt strömma ut ur den med sådan styrka, att den blåste fram håret över hans kinder. Han sköt undan lövverket, som skylde grottan, och talade tydligt men vördnadsfullt, som om han tilltalat någon osynlig varelse inne i berget.

– Heliga orakel, sade han, vart skall jag härnäst gå för att söka efter min älskade syster Europa?

Först var det dödstyst. Men så hörde han någonting liknande en lång suck, som tycktes komma ur jordens innandöme. Jag vill tala om för er, att denna grotta ansågs innehålla en sanningens källa, som understundom uttryckte sig i tydliga ord, ehuru dessa ord vanligtvis voro så gåtfulla, att de lika gärna kunnat stanna kvar på källans botten.

Men Kadmus hade större tur än många andra, som rådfrågade oraklet i Delfi.

Så småningom övergick det suckande ljudet till något, som liknade ord. Dessa formade omsider sig till en mening, som var så lik ett svagt sus, att Kadmus inte visste, om han skulle tro sina öron eller ej.

– Sök henne inte längre! Sök henne inte längre! susade det.

– Nå, vad skall jag då göra? frågade Kadmus.

Ni erinra er ju, att alltsedan han var barn hade hans käraste önskan varit att återfinna sin syster och under många år hade han försökt följa Europa över land och hav. Och nu, när han måste avstå från sitt sökande, tyckte han, att han inte längre hade något att göra här i världen.

Men åter övergick de suckande vindpustarna till något som liknade en hes röst:

– Följ kon! Följ kon!

Dessa ord upprepades gång på gång, till dess Kadmus tröttnade på att höra dem, i all synnerhet som han inte hade en aning om, vilken ko det var fråga om eller varför han skulle följa henne.

Då hörde han en ny mening:

– Där den ensamma kon lägger sig ned, där är ditt hem. De orden uttalades bara en enda gång och dogo bort, innan Kadmus var fullt säker på, att han uppfattat dem rätt. Han gjorde andra frågor, men fick intet svar annat än suset av vindfläktar inifrån grottan.

Kadmus lämnade grottan och tyckte, att han inte var stort klokare än då han kom dit. Utan att bry sig om vart han skulle ta vägen vek han av på första stig. Närhelst han mötte någon, hade han den gamla frågan på tungan:

– Har du sett en vacker flicka, klädd som en kungadotter och ridande på en snövit tjur, som ilar fram snabb som vinden?

Men så påminde han sig, vad oraklet sagt. Och när han sagt de första orden, mumlade han resten för sig själv. Han föreföll så virrig, att folk måste ha trott, att den vackre unge mannen mistat sitt förstånd.

Jag vet inte, hur långt Kadmus gått, och han visste det nog inte heller själv, då han på något avstånd såg en brokig ko. Hon låg vid vägkanten, lugnt idisslande sin föda. Kon låtsade inte om den unge mannen, förrän han kommit helt nära. Då reste hon sig helt makligt, skakade lätt på huvudet och gick långsam framåt, då och då stannande för att nafsa åt sig litet gräs.

Kadmus följde i sakta mak efter och gav knappt akt på kon. Plötsligt föll det honom in, att kanske hon just var det djur, som efter vad oraklet sagt skulle bli hans vägvisare.

Men han smålog för sig själv åt att han kunde inbilla sig något sådant. Han kunde ju inte på allvar tro, att detta var den rätta kon, ty hon gick så makligt och betedde sig precis som vilken annan ko som helst. Det var tydligt, att hon inte brydde sig det minsta om Kadmus utan endast tänkte på att beta utefter vägkanten, där gräset växte friskt och frodigt. Hon var kanske på väg hem för att mjölkas.

– Ko, ko, ko! ropade Kadmus. Hallå, brokiga ko! Vänta litet, är du snäll!

Han ville komma kon helt nära för att se, om det fanns något särskilt hos henne, som skilde henne från alla andra kor. Men den brokiga kon fortsatte sin lunk, viftande bort flugorna med svansen.

När Kadmus saktade farten, gjorde kon detsamma och begagnade sig av tillfället för att beta. När han ökade takten, gjorde hon på samma sätt. En gång, då Kadmus började springa, slog hon upp med bakbenen, satte svansen i vädret och skenade av i galopp och såg lika lustig ut, som kor vanligtvis göra i dylika fall.

När Kadmus märkte, att det var omöjligt att komma henne nära, gick han i vanlig takt som förut. Kon lunkade också makligt vidare utan att se sig om en enda gång.

– Jag börjar tro, tänkte Kadmus, att detta verkligen är den ko, som oraklet talade om. I så fall måste hon väl lägga sig ner någonstans.

Vare sig det var oraklets ko eller någon annan, så föreföll det otroligt, att hon skulle kunna gå stort längre. Men hon fortsatte sin makliga vandring likt en ko, som är på hemväg till ladugården. I varje ögonblick väntade Kadmus att få se en mjölkerska med sin stäva eller en herde komma springande för att fånga in det vilsekomna djuret och föra det tillbaka till betesmarken. Men ingen mjölkerska kom och ingen herde tvingade kon att vända om. Kadmus följde så den brokiga kon, till dess han var nära att stupa omkull av trötthet.

– Å, kära brokiga ko, ropade han förtvivlad, kan du då aldrig stanna?

Han hade nu blivit så ivrig att följa henne, att han glömde sin trötthet. Det var förresten någonting hos kon, som tycktes rent förtrolla människor. Flera personer råkade få se den brokiga kon och Kadmus, som följde efter henne, och de gjorde precis på samma sätt. Kadmus blev glad att få någon att prata med och talade frimodigt med det goda folket. Han berättade alla sina äventyr, hur han lämnat kung Agenor i hans palats och Fenix på ett ställe, Cilix på ett annat, Tasus på ett tredje och slutligen sin älskade moder, drottning Telefassa, under en blomsterprydd kulle, och att han nu var alldeles ensam i världen utan vänner och hem. Han berättade vidare, att oraklet uppmanat honom att följa efter en ko, och frågade främlingarna, om de trodde, att denna brokiga ko var den rätta.

– Detta är verkligen högst märkvärdigt, sade en av de mötande. Jag känner mycket väl till nötboskapens vanor, och jag har aldrig förr sett en ko, som frivilligt gått så här långt utan att stanna. Om jag orkar, tänker jag följa efter djuret, tills det behagar lägga sig ner.

– Jag också! ropade flera röster. Som ni nog begripa, var det en förtrollad ko, som de följde. Utan att de visste av det, spreds något av hennes trollmakt över var och en, som råkade komma på några stegs avstånd från henne. De kunde omöjligt låta bli att följa henne, ehuru de hela tiden trodde, att de gjorde det av egen fri vilja. Kon var inte det minsta hänsynsfull i fråga om den väg hon valde, så att de ibland måste klättra över klippor eller vada genom dy och gyttja. De blevo förskräckligt trötta och till på köpet rysligt hungriga. Det var en i allra högsta grad ansträngande promenad. Men de gingo oförtrutet på och samtalade med varandra under vägen. Främlingarna blevo mycket förtjusta i Kadmus och beslöto att åldrig övergiva honom utan hjälpa honom att bygga upp en stad, där kon lade sig ned. Mitt i staden skulle ett ståtligt slott ligga, och i det skulle Kadmus bo som deras kung, klädd i purpurmantel, med krona på huvudet och spira i handen och allt annat som en kung behöver. Ty i hans ådror flöt kungligt blod, och han hade ett kungligt hjärta och förmåga att härska över andra. Medan de talade om dessa planer, råkade en av dem se på kon.

– Hurra! ropade han och klappade i händerna. Den brokiga kon tänker lägga sig ned. Alla vände blickarna mot kon. Hon hade verkligen stannat och såg sig makligt omkring, som andra kor göra, då de ämna lägga sig ned och vila. Och mycket långsamt lade hon sig ned i det mjuka gräset. Då Kadmus och de andra kommo fram, låg den brokiga kon helt stilla och såg lugnt på dem. Det var som om det varit just detta ställe hon sökt efter.

– Detta skall alltså bli mitt hem, sade Kadmus och såg sig omkring.

Det var en bördig och vacker äng, omgiven av stora lummiga träd. Litet längre bort sågo de en flod glittra i solskenet. Stackars Kadmus hjärta fylldes nu av hemkänsla. Han kände sig mycket glad över att få vakna på morgonen utan att nödgas sätta på sig sina dammiga sandaler och gå vidare och vidare. Dagar och år skulle gå och fortfarande finna honom på denna vackra plats. Om han bara haft sin mor, sina bröder och sin vän Tasus under sitt eget tak, skulle han kanske kunnat känna sig lycklig igen efter alla vedermödor. Och hans syster Europa skulle kanske också en dag komma till hans hem och småle mot dem alla. Men som detta var fåfänga drömmar, beslöt Kadmus att bli så lycklig han kunde med sina nya följeslagare, som fäst sig så vid honom under vandringen.

– Ja, mina vänner, sade han till dem, detta skall bli vårt hem. Här skola vi bygga våra hus, och den brokiga kon skall förse oss med mjölk. Vi skola odla jorden här omkring och leva lyckliga och nöjda. Hans följeslagare gingo villigt in på hans förslag. Men som de voro både hungriga och törstiga, tänkte de i första hand på att söka skaffa sig mat och dryck. På något avstånd sågo de en dunge träd, och i hopp att där kanske fanns en källa gingo de dit, lämnande Kadmus utsträckt i gräset bredvid den brokiga kon. Det var som om nu, då han äntligen funnit en viloplats, han med ens känt sig mer uttröttad än någonsin förr under sin långa vandring. Men hans nya vänner hade inte varit länge borta, förrän han plötsligt skrämdes av skrik och rop och ett ohyggligt väsande ljud, som skar i hans öron som en gnisslande såg. Han rusade bort till träden och såg huvudet och ögonen på en ofantlig drake med vidöppet gap och en rad ohyggligt vassa tänder. Innan Kadmus hann fram, hade det grymma odjuret dödat alla hans stackars följeslagare och var nu upptaget av att sluka den ene efter den andre. Varje man var bara en munsbit för honom. Det såg ut, som om källan var förtrollad och som om draken blivit satt till väktare över den, så att ingen mänsklig varelse skulle få släcka sin törst där. Eftersom de, som bodde i närheten, noga undvikit platsen, hade minst hundra år gått sedan draken fått frukost. Det var därför helt naturligt, att han hade en glupande aptit, som inte på långt när stillats av de stackars människor han nyss slukat. När han nu fick syn på Kadmus, utstötte han en skarp väsning och spärrade upp sitt ofantliga gap, så att det liknade en stor, röd grotta, där man längst in såg benen av hans sista offer, som han ännu inte hunnit svälja. Men Kadmus var så ursinnig över sina vänners ömkliga död, att han varken brydde sig om drakens fruktansvärda gap eller hundratals vassa tänder. Han drog sitt svärd, störtade mot draken och kastade sig rakt in i hans gap. Detta djärva tilltag slog vidundret med häpnad. Ty Kadmus hade kastat sig så långt in i svalget, att de ohyggliga tänderna inte kunde göra honom den allra minsta skada. Striden blev fasansfull. Draken piskade trä- den i små smulor med sin stjärt, medan Kadmus högg och stack i hans inälvor. Det dröjde inte länge förrän det fjälliga vidundret fann för gott att söka slingra sig bort. Men den tappre Kadmus gav honom en stöt med svärdet, som gjorde slut på striden. Han kröp så ut ur odjurets gap och såg det ligga där, ännu svängande på den stora stjärten men utan förmåga att kunna skada ens det minsta barn. Där stod nu Kadmus djupt sorgsen över sina vänners öde, ensam på en okänd plats. Det såg ut, som om han var dömd att på ena eller andra sättet förlora alla, som han höll av.

– Vad skall jag ta mig till? ropade han högt. Det hade varit bättre för mig, om jag blivit uppslukad av draken som alla mina vänner!

– Kadmus, sade en röst (men om den kom uppifrån eller nerifrån eller inifrån hans eget bröst, var mer än den unge mannen visste), Kadmus, bryt ut drakens tänder och så dem i jorden! Det var ju ett besynnerligt råd, och jag antar, att det inte heller var lätt att bryta ut alla de starka tänderna ur den döda drakens käkar. Men Kadmus försökte så gott han kunde, och när han nästan krossat det vidunderliga huvudet med en stor sten, lyckades han till slut samla så många tänder, som rymdes i en skäppa eller två. Nu gällde det att så dem. Men även det var lättare sagt än gjort, ty så vitt jag vet ägde Kadmus ingenting annat att plöja upp jorden med än möjligtvis sitt svärd. Till sist var dock äntligen ett stycke mark uppgrävd och där utsådde han de underliga sädeskornen. Hälften av draktänderna gömde han dock för att så ut dem någon annan dag. Kadmus lutade sig flämtande mot sitt svärd i väntan på vad som härnäst skulle ske. Efter några ögonblick fick han se den under baraste syn, jag någonsin berättat för er. Solen kastade sneda strålar över den fuktiga, mörka myllan. Plötsligt tyckte Kadmus, att han såg någonting som glänste, först på det ena stället, så på det andra och till slut på tusentals ställen. Inom kort upptäckte han, att de lysande föremålen voro spjutspetsar, som så småningom reste sig allt högre och högre. Härnäst visade sig en mängd svärdsklingor, som på samma sätt växte allt högre upp ur jorden. Och strax därpå syntes en hel massa blankpolerade kopparhjälmar, som snabbt höjde sig upp ur myllan. Kadmus urskilde snart ett bistert mansansikte under varje hjälm. Och innan han hunnit förstå, vilket underverk, som skedde, stod där på fältet en hel här beväpnade män, som svängde sina vapen och gingo löst på varandra, som om de, hur kort tid de än levat, inte ville förspilla ett ögonblick utan att kämpa. Det var draksåddens ondskefulla skörd, som Kadmus nu såg framför sig. En talrik skara trumpetare befann sig bland krigarna, och vid första andetag de togo satte de sina koppartrumpeter för munnen och blåste skrällande stridssignaler. Den nyss så tysta och fridfulla ängen genljöd med ens av vapenskrammel, krigsmusik och uppretade röster. Alla sågo så vilda och vredga- de ut, som om de ville förgöra hela världen. Tänk hur lyckligt det skulle vara för en stor fältherre, om han hade en skäppa draktänder att så ut!

– Kadmus, sade samma röst, som han hört förut, kasta en sten mitt bland de beväpnade männen! Kadmus tog en stor sten och kastade den, så att den slog mot en jättestor krigares bröstharnesk. I samma ögonblick denne kände stöten, tycktes han ta för avgjort, att någon av kamraterna utdelat den. Han höjde därför sitt svärd och gav närmaste man ett vinande hugg, som klöv hjälmen och huvudet och fällde honom död till marken. I nästa ögonblick var striden i full gång, och krigarna stupade för varandras hugg, medan trumpetstötarna ljödo allt högre och högre, överröstande krigsropen. Det var det egendomligaste utbrott av vanvettig och meningslös mordlystnad, som någonsin förekommit. Men när man tänker rätt på saken, var det inte vanvettigare än tusentals strider, som sedan dess ha utkämpats och i vilka män dräpt sina bröder utan större orsak än dessa draksåddens söner. Man bör också besinna, att drakmännen inte hade någon annan uppgift, då däremot andra dödliga äro skapade för att älska och hjälpa varandra. Nåväl, denna beryktade strid fortsatte till dess endast fem krigare funnos i livet av alla de tusenden, som börjat striden. Dessa fem störtade mot varandra från olika delar av fältet, lika mordlystna som någonsin.

– Kadmus, sade rösten åter, befall dessa fem krigare att sticka svärden i skidan. De skola hjälpa dig att bygga staden. Utan att tveka ett ögonblick trädde Kadmus fram med en härskares hållning, stack sitt dragna svärd mellan krigarna och befallde med sträng och myndig röst:

– Stick era svärd i skidan! Med en känsla av att de voro tvungna att lyda gjorde de fem återstående männen honnör för Kadmus med sina svärd, stucko dem i skidan och ställde upp sig framför honom likt soldater, som invänta order av sin anförare. Dessa fem män hade antagligen sprungit upp ur de allra största draktänderna och voro härens starkaste och modigaste krigare. De sågo fortfarande ursinniga ut, och så snart Kadmus såg bort, kastade de mördande blickar på varandra. Klumpar av den jord, ur vilken de skjutit upp, sutto fortfarande här och där kvar på deras rustning och ansikte, precis som på rödbetor och morötter, som man nyss dragit upp ur jorden. Kadmus visste knappt om han skulle betrakta dem som människor. Men på det hela taget var han böjd för att tro, att det fanns något av den mänskliga naturen hos dem, emedan de tyckte så mycket om krigsmusik och vapenlarm och voro så ifriga att slåss. De sågo stadigt på honom, inväntande nya befallningar. Synbarligen hade de ingen högre önskan än att följa honom från det ena slagfältet till det andra över hela världen. Men Kadmus var klokare än draktändernas stridslystna söner och hade en bättre användning för deras krafter och ihärdighet.

– Kom, sade han. Ni äro starka karlar och måste göra nytta. Bär hit några stora stenar och hjälp mig bygga upp en stad. De fem krigarna mumlade knotande, att deras uppgift var att riva ner städer och inte bygga upp dem. Men Kadmus såg strängt på dem och tilltalade dem med så myndig röst, att de erkände honom som sin härskare och aldrig vidare tänkte på att visa honom olydnad. De arbetade så flitigt, att det inte dröjde länge, förrän det ena huset efter det andra stod färdigt. Till att börja med voro männen ganska grälsjuka och hade nog råkat i delo med varandra som ilskna hundar, om inte Kadmus hållit ögonen på dem. Men så småningom blevo de vana vid hederligt arbete och började förstå, att det var bättre att leva i god grannsämja än i kiv och strid med sin nästa. Vi få hoppas, att det övriga människosläktet så småningom blir lika förståndigt och fredligt som dessa fem krigare, vilka sprungit upp ur draktänderna. Snart var staden byggd, och var och en av krigarna hade sitt eget hem. Men Kadmus slott var ännu inte byggt, därför att de lämnat det till sist för att begagna sig av alla förbättringar i byggnadssättet och göra det lika bekvämt inrett som ståtligt och vackert till det yttre. En kväll gingo de tidigt till vila för att stiga upp så mycket tidigare och lägga grunden till palatset. Men när Kadmus steg upp på morgonen och gick till byggnadsplatsen, följd av sina fem duktiga arbetare, vad tror ni väl han fick se? Vad skulle det väl vara annat än världens allra ståtligaste slott? Det var byggt av marmor och andra vackra stenarter samt reste sig högt och förnämt med vackra torn, snidade pelare och allt annat, som anstår en mäktig konungs bostad. Det hade skjutit upp ur jorden nästan lika snabbt, som de beväpnade krigarna vuxit upp ur draktänderna. När de fem arbetarna fingo se tornen, som lyste med guldglans i solskenet, ropade de högt:

– Länge leve kung Kadmus i sitt härliga slott! Den nye kungen gick uppför slottstrappan följd av sina fem trogna män. Där stannade de och sågo mellan höga pelarrader in i en stor sal. En underbart vacker kvinna närmade sig från dess bortre ända, klädd i kunglig skrud med en diamantkrona på sitt ljuslockiga huvud och kring halsen det dyrbaraste halsband en drottning någonsin burit. Kadmus hjärta klappade högt av glädje. Han inbillade sig, att hans länge förlorade syster Europa äntligen kommit för att göra honom lycklig och med sin systerliga ömhet löna honom för alla de mödosamma vandringsåren, för de tårar han fällt vid skilsmässan från Fenix, Cilix och Tasus samt för den hjärtslitande sorgen vid hans älskade moders grav, då hela världen föreföll honom öde och tom. Men då Kadmus gick mot den sköna kvinnan, såg han, att hennes anletsdrag voro okända för honom.

– Nej, Kadmus, sade samma röst, som flera gånger förut talat till honom, detta är inte din kära syster Europa, som du sökt så trofast i hela den vida världen. Detta är Har- monia, himlens dotter, som blivit dig skänkt i stället för moder, syster, bröder och vän. Du skall i henne finna ersättning för alla dessa dina kära. Och kung Kadmus bodde i palatset med Harmonia och fann stor trevnad i sitt hem, ehuru han utan tvivel varit lika lycklig i den anspråkslösaste stuga vid vägkanten. Innan många år gått, fanns där en skara små, rosiga barn, som lekte i den stora pelarsalen och muntert sprungo mot kung Kadmus, då statsangelägenheterna unnade honom tid att leka med dem. De kallade honom pappa och drottning Harmonia mamma. Draktändernas fem gamla krigare voro mycket förtjusta i barnen och tröttnade aldrig att lära dem exercera, blåsa i tenntrumpeter eller slå virvlar på en liten trumma. Men för att barnen inte skulle få alltför mycket av drakmännens gamla krigarlynne, stal Kadmus sig emellanåt bort från sina kungliga plikter för att lära dem A B C. Ty enligt sagan var det just han, som uppfann alfabetet.

Jag misstänker, att många småttingar inte äro hälften så tacksamma för den uppfinningen som de borde vara.