GRALSTÄNK

Av GUSTAF FRÖDING

___________________________

Förord

För att bokens titel och innehållet av dess första diktcykel må bättre förstås hänvisar jag först och främst till ”Sagan om Gral” i Stänk och Flikar, där jag begagnat återfinnandet av det under medeltiden berömda Gralsmycket såsom en symbol för allförsoningen. I Brockhaus’ konversationslexikon säges Gral, vilken också säges hava haft något att göra med fågel Fenix’ pånyttfödelse, enligt medeltidens legender av Josef från Arimathia hava begagnats att uppsamla blodet från Jesu sår. Jag känner icke särdeles mycket mera om dessa legender än detta och har icke särdeles stor sympati för den ifrågavarande symbolen. Enligt vad jag tror delvis vara en eller annan reminiscens efter medeltidslegender har jag emellertid diktat min saga om det försvunna Gralsmycket och dess framtida återfinnande, och här ännu en gång tagit upp symbolen. Redan i ”Sagan om Gral” är bägaren med dess innehåll betecknad som livets vin och de vises sten. I den här följande första diktcykeln har Graldrycken kommit att bliva något liknande den själva varat ljus- och livingjutande urkällan, den lysande livssaft, vars minsta utstrålade gnista anträffas mer eller mindre dold och försvagad hos alla ting och väsen.

De övriga dikterna hava genom titelbladet kommit att inrubriceras under samma symboliska beteckning, och kunna ju också även de i enlighet med den första diktcykelns tankegång betraktas såsom innehållande mer eller mindre svaga stänk från ljuset av Gral. De flesta av samlingens dikter äro för övrigt mera att betrakta som rimmade tankeförsök än som poesi i vanlig mening - de likna i detta fall, frånsett skillnaden i vishet, Goethes ”Sprüche in Reimen”. Möjligen är denna diktart icke särdeles förtjänt att utövas, även med det höga föredömet Goethe framför sig, men för en gångs skull må man ha rätt att försöka den. I alla händelser önskar jag icke att man efterliknar den knaggliga form, som är att finna i vissa mina dikter av detta slag. En annan egenhet med dessa moral-filosofiska dikter är deras villkorliga form, de säga nästan mangrant endast ’kanhända’ och ’möjligtvis’ även där påståendet kan synas välgrundat nog. Detta kommer sig av att deras författare känt sig slagen på fingrarna av egen alltför stor kategorisk säkerhet i uttrycket av moral-filosofisk tankegång i föregående dikter. Denna diktsamling är också till en del avsedd att utgöra ett korrektiv och en förklaring av det som i ”Stänk och Flikar” och ”Nytt och Gammalt” kan vara misstag eller dunkelhet - ett slags återtåg till en tryggare ställning med säkrare operationsbasis, från vilken man efter nya strategiska överläggningar kan framtränga till Ariens land. Framdeles komma sannolikt mina åsikter att ytterligare utveckla och förändra sig och i så fall kommer naturligtvis ytterligare korrektiv att bliva nödvändiga.

Gustaf Fröding

Gralstänk

I

Var Gral är vet ingen,

men djupast i tingen

bo gnistorna hemligen kvar

av ljus, som i livsdrycken var.

Det krävs blott att gnida

med sida mot sida

två ting eller sammanslå två,

att gnistor därur skola gå.

Och stundom det flammar

ur murknade stammar

en ljusglimt, fast flyktig och sval

- en kvarstod av ljuset från Gral.

Och sök, skall du finna

att också ur kvinna

och man som ur trä eller sten

går Gralgnistans flyktiga sken.

Som guldgrävarn guldfyndigheten

kan ana av märken, I veten

om sökandet närmar sig Gral

av gnistornas ljusmängd och tal.

II

Nalkas från Gral det i suset

av älskande, viskande stämman ett hemligt bud,

nalkas väl även i ruset,

pratande vänskap förtroligt från Gral ett försonande ljud.

III

Och Gral bor i snövlaresången

i enstaka tonstänk av välljud och bor

hos den, som i dogmen är fången

i troheten mot det han tror.

Hos vällevnadsprästen vid maten

i vänsällhetskänslan, som fyller hans sal,

hos myndige, stolte prelaten

i härskaregåvan är Gral.

IV

Gral är i glädjeflickan

i ömheten, varmed hon ger dig en kyss,

tömmer ock sedan hon fickan

på den, som hon famnade nyss.

V

Gral är hos spelarn i djärva

kastet om framtida öden,

kvinnor och slott att förvärva,

öda, förslösa, fördärva,

eller att själv ge sig döden.

VI

Avskyr du härar i slaktning,

därför att plågan och jämmern du vet,

böj dock ditt huvud med aktning

för härslagets härlighet!

Gral levde mäktig i modet

hos män, som med mandom och trohet mött död,

ädelt han lyste ur blodet,

färgande rocken om dödsskjutet manhjärta röd.

Syns dig ock tidsåldern stigen

över den tiden, då modet göt blod,

gå då i krig emot krigen

med krigarens vanliga mod!

VII

Ock hos don Juan är stänket av Gral

i trotset mot dolkstingens hot överallt,

gnistan är kvar i Mefistos tal

i sarkasmernas bitande salt.

Och Gral lyser ännu ur skarnet

av synderna alla tillhopa

i svinet och gudabarnet

John Falstaff av hela Europa.

VIII

Gral är i Stoa och Plato,

Gral är i Epikur,

Gral är i Cæsar som Cato,

är i var Catilinariskt

storvulen tigernatur.

IX

Gnistan av Gral var i Neros själ,

vars feghet man kanske förstorat,

i modet att sist likväl,

fast darrande, låta en träl

få stinga den konstnär ihjäl,

som ”världen ej borde förlorat”.

X

Låt feghet och falskhet vara,

var modig i nöd och fara,

var sann, visa inget sken.

Men därför ej allt förkasta

hos hare och räv, tag fasta

på snarfyndigheten hos räven

och minnes att gott är även

det snabba i harens ben!

Låt bräkandet vara och sluta

med vanan att gläfsa och tjuta,

var man, icke ulv eller lamm,

låt vara det djuriskt låga,

men akta dock ej som förspillda

det lammlika, tåliga, milda,

det ulvhärdigt starka, fast vilda,

som kanske likt byggande tåga

haft del i den höga stam

av vilken som krona du själv gått fram!

De djur, du i dig bär fångna

kanhända från tider gångna,

då framåt du drog över varats mark

i skalet och fällen och huden

på färden från cellen till guden,

- låt allt deras lägsta försvinna,

låt allt deras yppersta vinna

i styrka att göra dig skön och stark.

XI

Gral är i djärvt,

Gral är i fritt,

Gral är i kärvt,

Gral är i blitt.

Gral är i glatt,

Gral är i sorgelåt,

Gral är i skratt,

Gral är i gråt.

Gral är i gott,

är det ock matt,

guld är i smått

mynt dock en del av en skatt.

Sant är dock sant,

är det ock tunt

gjutet i grant

rimmad poetisk strunt.

Något är skönt

ock i en lus,

ock i ett grönt

blad bak ett hemlighus.

Allting, som är,

inom sitt skal

en gnista bär,

som stänkt från Gral.

XII

Vill du dock själva klenoden

finna, så våga ej rädas

färden, som når över floden

ängderna, vilka beträdas

blott av de dödes fjät,

våga ej rädas att sväva

högt till de högste och bäva

icke för mäktiga väsens

heliga ljusmajestät!

Våga ej rädas det svåra

prov, som allena kan kora

dig till en frihetens konung,

gällde ock provet att smaka

djupaste kval och försaka

livslyckans ljuvaste honung.

XIII

Går ock uppåt färden,

vimlar

kanske ännu övervärlden,

när din färd begynns, av många,

allt för tama

högheter i allt för trånga

bokordshimlar,

vilka allt för små och lama

arma mänskotankar dana,

när ett högt de tro sig ana.

Går din färd till underjorden,

kanske då en sägen vorden

dödslikt domnad

forntidsvärld du ser insomnad,

vilken, om den väcks ur dvalan,

så står upp och för sin talan:

”Jag är Babel, jag är Rom,

jag är kvistad, jag är sållad,

hit i dödens dröm förtrollad,

dömd till döds i rättvis dom.

Men den skarpa kniven skar

endast det, som borde brännas,

det var skarnet sållet bar

till den eld, som är Gehennas,

se mig an, jag själv är kvar!

Se min skönhet, se min ära,

se triumftåg, hur de bära

lass och börda, lass och börda,

hem den skörd, som jag skall skörda

med en rätt, som segrar giva,

- även jag skall himmel bliva,

när jag byggt mig högt i ljus,

född på nytt, på nytt mitt hus.”

XIV

När skall han komma, den rätte,

han, som skall allting förklara,

han, som ej blott är rättfärdig,

utan ock snillrik och vis,

han, som ej blott visar smala

bergbranta stigar, men visar

kampfyllda livsäventyret,

vilket den tappre skall föra

upp till de lyckliga höjder,

där ej blott enfald och oskuld

leka som lydiga barn,

utan där ock det mångfaldigt

rika och djupa och stora

rör sig med härskarekraftens

självständigt manliga steg?

Kejsarval

Cajus Caligulas strupe

skuren åt världen gapar,

ropande högt på den nye

juliske imperatorn.

Ung en Centurion

träder på trappan ut:

”Romarevälde, häftigt

travar förfallet åstad,

Caesar var härlig och gudalik,

Octavianus rik och stor,

grym och väldig Tiberius,

Cajus ett galet djur!

Vem av julierna lever än?

Claudius, heu me den lärde!

Pretorianer, ont,

är det en körsvenners lust

vagnen att styra idag.”

Centurionen sökte

genom palatset och fann

romarväldets herre,

gömd bakom en tapet.

”Höjom högt på sköld,

pretorianska elit,

här vårt nya hopp,

Claudius, Claudius vivat,

orbis terrarum rex!

Vivat, vivat Claudius,

orbis terrarum rex!”

*

Samtid, du hungrar väl ock

efter en herre, som styr,

se dig om, att du ej

finner i hörnet gömd

en, som är mindre lärd,

medan han likväl kör

spannet med otrygg hand.

Vidgar som Claudius han

med legioners hjälp

ännu sitt väldes gräns,

är icke allt förbi

ännu, du sjuka tid!

Frågande svar och obesvarade frågor om ont och gott

I

Är jag ett frö,

bestämt att ej dö

i evigt oändliga tider?

Kanhända ett val mellan växa och dö

är ställt för vart levande frö

och medlet är synder och strider?

Kanhända förbleve jag frö,

oskyldigt och rent som snö,

men ännu alltjämt blott frö,

om icke jag syndar och lider?

II

Jag vill icke tro, fastän manerna

mig tvingat i dröm och visioner,

att drift, som är sund, ej är bud,

vill tro såsom förr att titanerna

likt helgonen ock äro toner

i livsalltets helenhetsljud.

Vill tänka mig vilsegångsvägarne

som ovanda jaktäventyren

i skogar, dem ingen beträtt,

vill tro att de villade jägarne

från irrfärd i svekfulla myren

till sist vandra hemvägen rätt.

Men hitta de ej på förvirrande

stråt, vill jag tro att de dödas

av hunger och matthet rätt snart,

jag vill icke tro, att de irrande,

än levande, evigt förödas

som pinat och vanvettigt stirrande

väsen av djävlars art.

III

Om jag alltid blev kvar

där mitt hemmavid var,

inom gränsen av yttersta logen

- kanhända jag hade ej lärt mig jakt,

ej lärt mig att kringströva oförsagt

och stängts från det vida av skogen.

IV

Går mig också illa,

bär det ock till döden,

när jag blint går vill,

- kanske utan villa

kan jag dock förspilla

mina framtidsöden,

när jag blott står still.

V

De, som vilse vandra,

nya stigar leta,

varav sedan andra

hava gagn att veta.

Där i gångna dagar

fäder vilse irrat,

nu på stigar kända

deras barn kanhända

gå och återvända

tryggt och oförvirrat

som i hemmets hagar.

VI

Det onda är icke att sökas,

som vore det gott att finnas,

som vore ett ont ett gott

- ont är att övervinnas,

så att det goda ökas

genom det prov det bestått.

VII

Är månne ont en makt

levande själv som det godas,

lever och växer och frodas

såsom ett livsfrö i jorden lagt?

Är så ock skrivet och sagt,

så icke jag ville skriva,

tanken ingiver mig: Skriv:

ont till det goda är blott

ejet, det negativa,

ont är ett icke-liv,

ont är ett icke-gott,

ont är ett ”dö”,

icke ett ”växa ur frö”.

VIII

Feghet är brist på mod,

grymhet kanhända är

endast ett njutningsbegär,

vilket ej innebär

längre av kärlek en skymt av en återstod.

Feghet är alltså blott

sist dock ett icke-gott,

njutningsbegär är ett gott,

bristen på kärlek dess brott,

sökare, säg, har jag sanningen rätt förstått?

IX

Ett själviskt är gott i sig självt,

om lycka för mig det med själviskt menas.

Men uppstår ej ont, när min lycka ej enas

med det att min nästa får ock sin hälft?

X

Dock beständigt vetet växt i agnar,

- när en självisk man vill vara stor

och går ut att vinna makt och ära,

halvtnedtystad än min aning tror,

att den själviskt stores storhet gagnar,

att hans segers säd ock andra skära.

XI

När ur vardagslivets många hundra

uti vilka ringa ondhet är,

en vi välja ut att högt beundra,

en vi välja ut att hålla kär,

fast halvt ond vi misstro honom vara,

kanske är det då det onda bara

i vårt eget jag, som står och prutar

med rättfärdighetens krav och mutar

oss att se den onde som han vore

denne ädle, denne sköne, store?

Händer det dock ej, när ont som gift

smugit in hos någon verklig heros

och förgiftat halvt hans livs bedrift,

att av stort och gott han ännu ger oss?

- Är det icke då den store anden,

den i djupet sjunkne gudasonen,

kämpande och lidande i banden,

som vi älska ännu i demonen?

XII

Syns oss ej tigern god,

därför att han på lur

efter sin arts natur

törstar efter vårt blod,

gömd i en djungle vid Ganges’ flod

- god är han dock för sig,

god för hona och ungar,

god är han ock för dig,

du, som på jägarstig

spjutet mot honom slungar,

dig gör han vaksam och vig,

manlig och stark med sitt djunglekrig -

Kommer du hem en kväll,

sedan vid Ganges’ brädd

nyss du har slagit en tiger,

präktig är tigerns fäll

då till en hustrus bädd,

hennes som just ur ditt tjäll

vänlig och undrande stiger.

XIII

Men om jag ombads besvara

jenseitsmoralen med ja eller nej,

skulle jag tveka och sinna:

”ont är ett icke - gott är ett vara,

är det ett gott jag vill vinna,

vet jag min väg,

vandrar den ej,

stannar i lättjans förbidan

hemma bland vänner på gille

eller så litet förstår och förmår,

att jag dock går

dit jag i grunden ej ville,

alltså ej når

det, som jag eftertrår,

samtida, säg:

finns då en väg

ärligt och rätt förstått,

vilken om ont och gott

är på den andra sidan?

XIV

Dock kunde det ske att den lättjefulle

blott samkade kval såsom lättjefull

och således just för sin lättjas skull

blev tvungen att gå dit han skulle.

XV

Dock kunde det ske, om jag ginge

åt motsatt håll mot ett ämnat,

att detta så bittert sig hämnat,

att, hur jag än ville, jag finge

mig vända och gå dit jag ämnat.

Kanhända är så att förstå

hur jenseits om ont och gott vi gå!

XVI

Den kloke, som ägnar sin dyrkan

åt själviskhet enbart, han känner

att enslighet tär och förbränner

och vet: utan kärlek ej vänner

- förlamar han därmed ej styrkan?

Den starke, som ägnar sin dyrkan

åt själviskhet enbart, förlorar

han då ej vart stöd och förstorar

ej fiendskap fiendestyrkan?

Du vise som vet, är då svaret så:

förgäves i längden förspillda

de äro förutan det milda,

all klokhet och styrka - det milda

må med att de två må bestå?

XVII

Dock är mildhet stundom skenbart hård,

skenbart alltför hård att kunna bäras,

när med knivar vissna grenar skäras

från de träd som av en sjukdom täras

i en miltomhuldad apelgård.

XVIII

När nu ejet frätt det milda bort

klokt och starkt - om länge eller kort

än de leva kvar - så länge än de verka,

verkan god ännu av dem vi märka.

Till att vinna vinsterna den vann,

födde omild klokhet ej metoder,

varmed efteråt den milde kan

göra ädelt gagn åt vän och broder?

Omild styrka prövar kraften stark

hos en mild att stå emot och lida

i den brottning om att vinna mark,

varom omildhet och mildhet strida.

Men när klokheten och styrkan dö

blir ej själva själviskheten slö,

och när intet gott till stöd det har,

var är makten hos det onda, var?

Vad är grymhet, stödd av oförmåga,

kan den pina utan makt att tvinga

på en marterbänk ett offer ned,

vad är feghet utan kraft att springa

- är det ej som utan veke låga,

är det ej som flamma utan ved?

Om ej grymhet utan styrkans stöd

hos den grymme snart är död,

säg: förintas ej den grymme själv?

Och när feghet, som ej flykta kan,

ändå hos den fege ej försvann,

säg, förintas ej den fege själv?

XIX

Om resten av gott ur en ond kan försvinna,

den enbart onde, vi då kunde finna

i djupet av Hades, i eldens Gehenna,

väl icke sig själv såsom ond kunde känna,

ty det att sig själv såsom ond ha förstått

väl kräver, om också i litet mått

en känsla, en vetskap av gott.

Och gives det väsen av detta slag,

ha då de ej mistat sitt människojag

och tvingats av lagen i allnaturen

att bliva till verkliga djur ibland djuren

att oskyldigt lida och skada som de

och ej känna ångerns och tvivlets ve?

Är detta det äntliga slutet sist

för den, som all gåva till bättring mist,

förintelse, kommande sent eller snart

eller återgång till en lägre art?

Och kanske på nytt väckes livet, som flytt,

och kanske det sjunkna kan stiga på nytt?

Men måste jag tro på oändligt mått

av ont hos de ondes skara,

oändlig pina, oändligt brott,

och aldrig upphörande vara

- jag kräver av eder, som så haven sagt

ett bättre bevis än I hittills bragt!

XX

Det som kallas gott

är ej alltid gott,

det som kallas ont

är ej alltid ont.

Gode äro icke alltid

enbart gode,

onde äro icke alltid

enbart onde.

Månne icke gode göra

utan vilja stundom ont?

Månne icke onde göra

utan vilja stundom gott?

Att ur varats vida

allt av onde bida

som av gode gott,

att av godes lida

som av ondes brott,

när vid ondes sida

så de gode strida

så för ont som gott

- är ej sent och tida

så vårt varas lott?

XXI

Kommer ej ont av det motstånd

livets frön under livet möta,

verkningar, stora och små,

- växten att skava och nöta,

växten att trycka och stöta,

växten att torka och röta

- vilka allt starkare härda

därmed det levnadsvärda

eller föröda vad ej kan bestå?

XXII

Är det onda månne evigt till

såsom alltid på nytt uppstående,

i vart särskilt väsen alltid döende

eller dödande

varelsen, det är i,

när den ej kan bestå mot

branden, som förtär den

- evigt till såsom renande

slagguppblandade

malmen av ursprungsgott,

alltid skedande

användbart från ej användbart

eller förbrännande

det som ej uthärdar eld

- evigt till såsom renande,

eller förbrännande eld?

Alltså ej till som evigt ont

hos evige onde?

XXIII

Är månne missljudet till

blott för att lösas i välljud?

Krävas för livsalltets helharmoni

disharmonier som uppstå

helvetestjutlikt ur luften

vinande, piskande vågorna

bitskt och hätskt, tills i stormens

växande väldiga välljud

missljuden äntligen själva

måste som välljud försvinna?

Bleve den alltför stilla

livsalltets eviga frid,

gåve ej livsalltets sköte

evigt med flödande säden

upphovet ock till den eviga strid,

vilken kanhända skall uppstå,

stillna och uppstå och stillna,

växlande ständigt oändligt

i evigt framflytande tid?

XXIV

Att naturen utan skoning slår

det som ej dess egna lagar följer

ej kan bruka och ej rätt förstår,

ses av storm, som över havet går

och med spillror havets kuster höljer.

Men när livets utgestalt har krossats

som ett skeppsvrak, slungat mot en strand,

simmar livet, när var fog har lossats,

i en annan värld alltjämt i land?

Och i världen, dit de döde draga,

leves om igen blott samma saga

- segla ut i storm och spillror strö

vid den nya obekanta ö,

dit vi simmande för livet hinna,

eller finns det liv, som kan försvinna,

kunna väsen helt och hållet dö?

Kan på levnadsvrak, som sönderslås

mot en dödskust, dess besättning mista

sist sin sista rest och så dess sista

överblivna glimt av liv förgås?

XXV

Om för varje liv en sista stund

sätts, när det av brist på liv försmäktar,

är, fast hårt, dock detta en miskund,

det att släcka, vad ej leva mäktar.

Men om någon gud förutbestämt

någons liv att sjukna och förtvina

och förgås, ett annat att alltjämt

ondskefullt och pinat andras pina,

varför har han så förutbestämt?

Gud?

I.

Om Gud är till, vad är han?

den vetande give mig svar.

Det samma namnet bär han

som fordomdags han bar.

Mig synes dock,

fast samma namn vi stamma,

att samma rock

ej alltid täck detsamma.

II.

Ett vara är ej en gestaltgud

med mänskligt personliga drag,

en Herre ej alltid en Alltgud

och ande ej alltid ett jag.

III.

Om Gud är ett allväsenjag,

säg: är i ett bud, som är skrivet,

Guds vilja mer stark eller svag

än uti all livets lag

inom honom själv och i livet?

IV.

Är Gud i allt, han lider

i själars tusental

oändligt i eviga tider

väl helvetets eviga kval?

Och slöte den evige döden

för någon all helvetes glöd,

väl Gud led själanöden

att dö en evig död?

V.

Eller är Gud blott i gode,

då, om jag rätt det förstode,

Gud ur vart väsen försvunne

alltsom dess goda förbrunne.

Ännu en fråga jag fråga vill:

Finnes som ondhet det onda till

utom hos goda, som känner,

hur ondhet hans goda förbränner?

Och är icke Gud i djuren,

växterna, allt i naturen,

för vilket ej ont som hos människan

som ondhet kännas kan?

Sist vill en fråga jag våga:

finns något alls utan spår av gott,

bliver ej allting till sist dock gott?

Ingen kan svara, vi fråga,

fråga och fråga och fråga blott.

VI.

Är månne Gud en evigt vardande,

- växande fram ur ett frö och evigt

ökande

synen, beseendet,

hörseln, talandet,

kärleken, kärleksvinnandet,

kraften, kraftmottagandet

tills de varda alltmera

allsyn, allbeseende,

allhörsel, alltalande,

allkärlek, allkärleksvinnande,

allkraft, allkraftmottagande

- likväl aldrig nående

oändlig allhet i allt

- eller är han av evigt

allfullkomlig?

Kan det oändliga,

vilkets gräns är onåelig,

fyllas av någon

vore han ock en oändling?

Gives att Alljag,

evigt oändligt?

Eller blott livsallt,

all-ande?

Pan och Zebaoth

I

Pan sade till mig: ”Låt sova

i jorden de gamle judar,

stig upp, min son, och lova

de unga alltets gudar,

som tagit i allt gestalt

och ropa: Tag allt, giv allt!”

O Pan, de gamle judar,

dem ville jag icke dyrka,

men dina unga gudar

av skönhet och frihet och styrka,

som tagit i allt gestalt,

dem ville jag dyrka i allt.

Men manernas makt mig tuktar

till träl ifrån titan

och Jehovah jag fruktar

mer djupt än jag kär har Pan!

II

Väl vill Jehovah jag smäda:

”Hej, Jehovah, heh äh!”

men knappt jag hunnit häda,

jag sjunker ned på knä.

Om Zebaoth är den rätte,

mitt knäfall har gjort bot

- om Pan, så minns, jag trätte,

o Pan, med Zebaoth!

III

Säg, är du ej, o Zebaoth,

i själva hädelsens vanvettsrop

och i förtvivlans hat och knot

mot dig och allt, du skop?

När livet, du skop, går snett och vint

och själv i det livet du lever än,

är det ej du själv, som då slår blint

och vanvettsvilt igen?

IV

Vid hav och sol och vild orkan

mig säg, o Zebaoth,

är djupast ned i varats rot

du själv ej guden Pan?

Och giv mig ett ärligt svar, o, Pan,

var du ej med i lagens hot

på Sinai berg, där Zebaoth

för välde och kraft bröt ban?

Skrivet före den föregående dikten - därav dess möjliga oöverensstämmelse med den där uttalade tankegången. (Gustaf Fröding)

Calibariel

I

Jag är ej Ariel, ej Caliban,

jag är ej människa och icke man,

ej djävul, icke gud.

Men något litet är jag detta allt

än gud, än dämon, alf och faungestalt

med bockfot och djurlik hud.

Var kväll och morgon jag ömsar hamn

och Calibariel är mitt namn.

II

Jag älskar de rena,

i kvällen sena

min väg till torpet jag tager,

där dottern i kammaren kläder

sig av i oskuld och träder

till spegeln och tycker sig fager.

Då ville jag vara det barnets hydda

det barnet att värna och skydda,

men djupt i mitt hjärta det gnager.

Det faller en misstro mig in med ett,

min blick har åt henne ett gift berett,

då biter den till med ett giftigt bett

och sorgsen till skogen jag drager.

En kärleksvisa

Jag köpte min kärlek för pengar,

för mig var ej annan att få,

sjung vackert, I skorrande strängar,

sjung vackert om kärlek ändå.

Den drömmen, som aldrig besannats,

som dröm var den vacker att få,

för den, som ur Eden förbannats,

är Eden ett Eden ändå.

Lättsinnet

Den unge sade:

Med lättsinne mente jag: göra vadhelst mig behagar,

jag trodde på hemliga lagar

som, lever mitt övermod

hur nyckfullt det vill alla dagar,

ändå skulle mäkta att föra

därhän, att all följd bliver god.

”När hanliljan”, tänkte jag ofta,

”vill växa och blomma och dofta

och låta sitt frömjöl få flyga

hur planlöst som helst för att finna

den första och närmaste lilja,

dit slumpen med vinden för,

och ändå ej något förstör,

vi skulle då jag icke vilja

detsamma och vi icke smyga

till första och närmaste kvinna

och göra som hanliljan gör.”

Men nu har jag bördor att bära

av hustrurs besudlade ära

och skulden för skökvordna mör,

och själv är jag döendet nära

av lustan, som tär och förstör,

mig synes, att lögn var min lära,

men, säg mig, du gamle, varför?

Den gamle svarade:

Icke alla unga viljor

äro friska, rena liljor,

ont de göra, ont de lukta,

när de dofta och befrukta

i de vita liljors ring,

och när lustigt de sig tycka

med sitt frömjöl sprida lycka

sprida de blott pestfrö kring.

Maskin i olag

Vår vilja den är centrum,

vår lust periferin:

”Gå runtom, gå runtom

din axel, turbin!”

Vår vilja vill förlustas

och säger: ”Kära lust du,

kom låt oss dricka vin,

gå runtom, gå runtom

ditt centrum turbin!”

Först vill ej lusten dricka

och säger: ”I är för fin

att dricka med en tjänare

av ert förnäma vin!”

Men viljan säger: ”Runtom,

gå runtom turbin!”

Rätt ofta sedan viljan

och lusten sutto samman

och smorde sin maskin,

och viljan drack brorskål

med lusten i vin:

”Bror centrum, bror runtom,

bror axel, bror turbin!

Och snart begynte lusten

att tro sig vara centrum

och sade: ”Hopp, hej lustelig

gå runtom ditt svin!”

När viljan sade: ”Lust du,

nu stopp, ej mera vin!”

Då sade lusten: ”Vilja du,

håll käft, jag är centrum

och du periferin,

gå sentrum, du runtom,

du rundtrum, du centrom,

gå centrum, turbin!”

Med brak flög i styckjom

var del av maskin.

Friheten

Ej blir viljan frigjord av att färdas

mjukt på dynor, ej att fritt i lastens

famntag lata sig en levnad lång,

fri blir viljan först, när den fått härdas

från en veklings ragling till gymnastens

genom självtvång fria hjältesprång.

Men när viljans gång är stolt manhaftig

och när viljans alla senor spänna

muskelkraft i järnhård fjädersvikt,

skall åndå dess arm ej frisk och kraftig

famna livets välbehag, blott känna

tvångets tyngd med ständigt större vikt?

Den vise sade

”Var vaksam, min son, och var avundsjuk

om makten åt ovan och nedan

- vill någon dig störta alltredan,

sök göra medtävlaren mjuk,

den icke är konungens like,

må vara vasall i hans rike.

Och lyder han endast med knot dig,

så håll med din kraft honom neder,

men mäktar han dock stå emot dig,

tills ärligt han vunnit sin heder

att vara i allting din like,

så dela med honom ditt rike,

det reder sig präktigt, ty du som han

i längden kan

ej avundas den, som är likeman,

ej yppare tanke jag fann

att tillknyta broderbandet

än: vi två de främste i landet.

*

Men har han ändå icke nöjt sig

men börjar för enväldet krig,

slå igen, slå igen, tills han höjt sig

till en överman över dig.

och efter du ej är hans like

så bliv en vasall i hans rike.

En starkare vän

än vasallen du mist

i er tävlingstvist,

än den likeman

som i kriget försvann,

i din hövding du vinner igen.”

Så talte till prinsen den vise,

och sant kanske talade han,

dock känner och vet varje man

att hela den vishet, vi prise

hos vise, ej alltid är sann.

Levnadsfärden

Adam, Eva

man och kvinna,

ständigt sträva

att varandra

kära vinna,

vänligt vårda,

genomvandra

med varandra

öden blida,

genomlida

öden hårda,

taga, giva,

livas, liva,

famnas, föda,

rikt av kärlek överflöda

och till sist av ålder böjda

av allt livets rika flöden

mätta, nöjda

gå i döden

- är ej så, du vise, är den

icke så, den oss beskärda

enda goda levnadsvärda

levnadsfärden?

Eller är den

att försaka

allt vad denna arma världen

man och kvinna

gav att smaka

av varandra,

för att finna

i den andra

allt tillbaka?

Livets värde

Än tycks det mig just i de stormande,

brottande lidelsers krig

är just det byggande framtidsformande

för allting, som lever, och mig.

Än tycks det mig just, att det leende

världslivet just som det är

med frittglada ögonen seende

inom sig all himmelen bär.

Då komma de mörka förkrossande

dödsdystra tankarnas flöde

med budet: ”det enda förlossande

för livets lycka är döden”.

”I paradisängden förtorkar ej

det liv, som evinnerligt grönskar”,

- då svarar jag: ”längta jag orkar ej

till det jag ej känner och önskar!”

Efter döden

Icke, när jag död är vorden,

sprids mitt väsen väl i jorden

blott som fosforljus,

element i jordens vara,

fukt och flyktigt irrljus bara,

icke mer ett jag?

Men jag skall kanhända sova

i en dröm av mörka, dova

halvmedvetna hågkomstljud,

ljud likt forsars brus mot hallar,

tills en stämma högljutt kallar

mig till liv en dag.

Eller skall jag tungsamt höja

mig ur gravens mull och töja

på mitt väsens band som knöt

mig vid jordens tyngd och häva

mig till rymd, där jag kan sväva

full av kraft och fri?

Eller skall jag syndbelastad,

djupt i dämonsriket kastad,

i eonisk tid,

själv betvingande betvungen,

ständigt stingande och stungen,

vältra om i hat?

Eller skall jag genombida,

genomstrida, genomlida

detta allt och kan

jag förflyktigas och enas,

sjunka, stiga, sudlas, renas

eller helt förgås?

Himlar

I

Jag avskyr Gud betraktad såsom pater,

och hatar tanken, att ditovan hunna,

ej man och kvinna mer, men munk och nunna,

vi skola sjunga eviga kantater.

Jag avskyr änglar, om med stela later

de träda mot mig kyliga och tunna

likt dessa Dygder, som i tider svunna

gjorts till personer på en klerkteater.

Är saligheten blott den benradslike

avhållsamheten, skild från livets krafter,

ej underligt, om himlarna bli tomma,

ej underligt, du arma himmelrike,

att mer vi älska jordens friska safter

med han- och hon-frö, frukt och barn och blomma.

II

Jag älskar ej en himmel lik en kyrka

och klostersalighet mig kvittar lika,

jag vill se himlen full av jordens rika

och starka liv med ännu större styrka.

Från mina livskrav ej jag ämnar vika,

om också himlens alla helgon yrka

som idealmål för mitt hopp att dyrka,

ej blott som medel, att på kors mig spika.

Giv mig, o Gud, ett säkert hopp i döden

att möta livets friska mänskovimmel,

där mannen är en man och kvinnan kvinna!

Giv mig en uppåtfärd av rika öden,

där jag kan slag förlora eller vinna,

så kan jag kanske längta till din himmel!

III

Kanhända kämpar väldighet mot troner

ännu i himlens allra högsta zoner,

likt bragd och äventyr i jordens krig,

kanhända blandas i de helga toner,

o Gud, om du är till, som ägnas dig,

från skog och äng i himmeltemplens närhet,

likt jordens ljud, men fylld av himmelsk skärhet,

en kärleksvisa öm och innerlig?

Kanhända där för varje man och kvinna,

var stam, vart folk är salighet att vinna

av just den egenart, som är för dem?

För Hellas lysa ljust Elysiens lunder,

för Israel med ädelstenar under

sin jaspismur ett nytt Jerusalem.

Sin sälla jaktmark uppnår indianen,

till houribäddens vila går sultanen

på segrar nöjd, men onöjd skandinaven

går djärvt ännu på andra sidan graven

med egen kraft till stöd på vikingfärd,

- en var skall finna, trälen som titanen,

om född i öknen eller under granen,

av det han önskat det, som han är värd.

Variatio

Det vetebrödsvita och gudsängelrena

med Herren-vare-lov och Gudsfrid

- de hava väl och litet rätt, som mena,

att slikt smakar gott för en tid.

Dock finns det en smak av det sillsaltbittra

rätt god, om och icke så ljuv

- den länge hört småfågel pipvackert kvittra,

vill gärna höra tjutet av uv.

Men det blir för mycket ”uhu” och ”klävitt”,

då börjar vårt huvud att värka,

då vilja vi åter bli kvälltjutet kvitt

och längta till morgonens lärka.

Tal i fåvitsko

”I veten det, bröder och vänner,

min mandom har lärt mig försaka

den jord, där min ungdom slog rötter

och bar sina gröna förstlingsblad.

Dock ännu mitt hjärta känner

en längtan att färdas tillbaka

till tiden jag satt vid Gamaliels fötter

ungdomligt allvarlig och även glad.

Jag talade barnsligt, jag var ju ett barn,

fast höglärd i allt, som är skrivet,

mitt sinne var fullt av de gycklets flarn,

som tillhöra ungdomslivet.

Och gav mig Gamaliel då en visdomsskrift,

och flitigt jag låddes i rullarne läsa,

jag ritade av med mitt arga stift

i kanten av Gamaliels långa näsa.

Och lönligt ibland, när det led emot natt

- jag ville icke mycket min vishet prisa -

vid Gamaliels dotters fötter jag satt

och läste med henne i fädernas Höga Visa.

Vad talar jag, talar jag oförnuft,

tillgiven mig det, låten orden fara

och hållen det allt såsom vind och luft

och tagen eder för fåvitska ord till vara!”

Ja, så har jag tänkt mig apostelns tal

en kväll i den gästfrie Gaji sal,

men har han ej så kunnat uttala sig,

fall, fåvitska, då över mig!

Livsäventyret

Ett tema i två variationer.

I

Ditt liv, det är livsäventyret,

du sitter som gosse vid styret

av livsäventyrets julle

med säckar till segel på fjärden

och låtsas att runt omkring världen

på Phileas-Fogg-färd du skulle.

Då händer det dig att du driver

till havs, och till verklighet bliver

din lek, när en storm börjar vina

och jullen går runt och du föres

ombord på ett barkskepp och göres

till jungman och strandar i Kina.

II

Jag sökte min faders åsnor,

jag lette, jag sporde mig fram:

”Har I sett min faders åsnor,

I fränder av Benjamins stam?”

Jag mötte i vägen en vis profet

och frågade: ”Säg, vad tror du och vet

om denna resans ända?”

Då svarade han: ”Kanhända,

o Saul, son av Kis,

att du skall tomhänt vända

ifrån din åsnefärd,

dock kunde det även hända,

o Saul, son av Kis,

att resan slöte på annat vis

med en tron och ett fall på svärd,

om sådan en färd du var värd.”

En ariers vårvisa

Sänd, sol, din hulda gåva

av värme om nysprungna blad,

du regn, jag vill lova

ditt friska befuktande bad!

Du ök, var stark i bogen,

giv säden dess växtkraft, du mull,

och riktigt framför plogen

fall, gödsel, du lantmannens gull!

Bered, att allting dignar

av livskraft, du liv, och bered

att all din rikdom signar

min unga hustrus kved.

En ariers hustruvisa

Min hustrus lockar mjuka,

de äro mitt behag,

mig gjorda till att bruka

till ögonlust var dag.

Min hustrus ögon klara

behaga mig ock väl,

mig gjorda att besvara

med själ min egen själ.

Min hustrus läppar fina

de räcka fram en god

och ädel dryck till mina,

därav jag dricker mod.

Och djupt mig äro ljuva

min unga hustrus bröst,

den livets ädla druva

min son till mat och tröst.

Och som ett vårregn bliver

till fröjd för landets mark,

min hustrus famntag giver

mig vällust, ljuv och stark.

En vårvintervisa

”Smält min is,

låt min snö

gå i tö”,

suckade vintern till våren.

”Kanhända, kanhända om solen vill,

vi vänta väl ännu en månad till,

så kanske det sker”, sjöng våren.